Author: Borzasi
Last saved by: B. Sandor
Company: ms

Elmélkedések 
János evangéliuma alapján

Különösen alkalmas felolvasásra kisebb közösségekben, családi istentiszteleten, vagy beteglátogatás alkalmával. A szerző (anglikán püspök, Spurgeon kortársa volt) ilyen céllal írta elsősorban.  A fordító megjegyzése, a Szerző előszava alapján.

írta:  J. C. Ryle, 1858

angolról fordította: Borzási Sándor 

Forrás: J. C. Ryle: Expository Thoughts on the Gospel of John: A Commentary http://www.gracegems.org/Commentaries.htm
János 1,14
„És az Ige testté lett és lakozék mi közöttünk és láttuk az ő dicsőségét, mint az Atya egyszülöttjének dicsőségét, aki teljes volt kegyelemmel és igazsággal.”

Ez előttünk levő igeszakasz igen rövid, ha szavakban mérjük. De nagyon hosszú, ha tartalma természetét mérlegeljük. E szavak lényege oly nagy fontosságú, hogy helyesen cselekszünk, ha külön, önállóan tesszük figyelmünk tárgyává. Ez az egy igevers többet tartalmaz, mint amit egy igehirdetés alatt el lehetne mondani.
A fő igazság, amit e vers tanít: a mi Urunk Jézus Krisztus testtélételének valósága, vagy más szóval, emberré létele.  János tudtunkra adja, hogy az „Ige testté lett, és lakozott mi közöttünk”.
E szavaknak egyszerű értelme az, hogy a mi isteni Üdvözítőnk valóban emberi természetet öltött magára, a bűnösök megmentése (üdvözítése) érdekében. Valóban hozzánk hasonló lett mindenben, kivéve a bűnt. Akárcsak mi, egy asszonytól született, noha csodálatos módon. Hozzánk hasonlóan csecsemőből gyermekké cseperedett, s gyermekből érett felnőtté lett, növekedve úgy értelemben, mint termetben (Luk 2,52). Hozzánk hasonlóan éhezett, szomjazott, evett, ivott, aludt, elfáradt, fájdalmat érzett, sírt, örült, csodálkozott, haragra gerjedt, s könyörületességre indult.  Mivelhogy testté lett s testet vett magára: imádkozott, olvasta az Írásokat, megkísértetett, s emberi akaratát mindenben alárendelte az Atya Isten akaratának.  S végül, ugyanabban a testben, valósággal szenvedett, elvérzett, s valósággal meghalt, valósággal feltámadt, s valósággal felment a mennybe. És mégis, mind ez egész idő alatt Ő éppúgy Isten volt, mint ember!
E két természetnek egysége Krisztus egy Személyében kétség nélkül egyike a keresztyén vallás legnagyobb titkainak. Szükséges és igen fontos, hogy helyesen megfogalmazzuk;  gondos megállapítást igényel. Ez épp egyike azon nagy igazságoknak, melyekbe nem szabad kíváncsian kutakodnunk, hanem amelyet mély tisztelettel kell elhinnünk. Bölcsen és kiegyensúlyozottan fogalmazza meg ezt a tételt Anglikán egyházunk hitvallásának második hitcikkelye: „A Fiú, aki az Atya Igéje, ki öröktől az Atyától született, aki valóságos és örök Isten, és egylényegű az Atyával, emberi természetet vett magára a boldog Szűz méhében, ennek lényegéből – úgy, hogy a két teljes és tökéletes természet, vagyis az istenség és az emberség eggyé lett egy személyben, hogy soha többé el ne váljék; s ennélfogva egy Krisztus van, ki igazán Isten és igazán ember.”
Ez egy igen értékes kijelentés. Ez „egészséges beszéd mely cáfolhatatlanul igaz” (igaz beszéd, teljes elfogadásra méltó). 
De miközben nem állítjuk, hogy teljességgel megmagyaráztuk a két természet egységét a mi Urunk Jézus Krisztus Személyében, nem szabad haboznunk ez igazságot jól meghatározott óvásokkal körülvennünk. Miközben a leggondosabban fogalmazzuk meg amit hiszünk, nem szabad vonakodnunk bátran kijelenteni, hogy mit nem hiszünk. 
Sohasem szabad elfelednünk, hogy noha Urunk Isten és ember volt egyidőben, az isteni és emberi természet benne sohasem elegyedett össze. Az egyik természet nem nyelte magába a másikat. A két természet teljes és különálló maradt. Krisztus istensége egy pillanatra sem lett félretéve, noha eltakarva volt. Krisztus embersége, földi élete során sohasem volt egy perce sem eltérő a mienktől, noha az Istenséggel való egysége folytán nagymértékben megdicsőíttetett. Noha tökéletes Isten volt, Krisztus mindig tökéletes ember is volt a testtélétel első pillanatától kezdve. Ő, aki felment a mennybe s az Atya jobbján ül, hogy közbejárjon a bűnösökért, éppúgy ember, mint Isten is. Krisztus, noha tökéletes ember, nem szűnt meg soha tökéletes Isten lenni. Ő, aki szenvedett a bűnért a kereszten, s bűnné lett értünk, „testben megjelent Isten” volt.  A vér, amelyen az Egyház megvásároltatott, „Isten vérének” van nevezve (Csel 20,28). Noha testté lett a legteljesebb értelemben amikor Szűz Máriától megszületett, sohasem szűnt meg, egyetlen körülményben sem az Örök Ige lenni. Azt mondani, hogy minden időben és körülményben folytonosan egyformán kinyilvánította isteni természetét földi szolgálata során természetesen ellentmondana a világos tényeknek. Megkísérelni megmagyarázni, hogy miért volt az, hogy Istenségét olykor elrejtette, máskor meg felfedte, míg e földön járt, ez olyan területre való merészkedést jelentene, amit jobb érintetlenül hagynunk.  De azt mondani, hogy földi szolgálatának valamely esetében nem volt teljesen és egészen Isten, ez nem egyéb, mint merő tévtanítás. 
Első látásra, úgy tűnik, hogy az itt adott óvások szükségtelenek, fárasztók és unalmasak. De épp az ilyen óvások mellőzése dönt sok lelket romlásba.  Pontosan e két természet folytonos oszthatatlan egysége Krisztus személyében biztosít végtelen értéket az ő közbenjárásának, s minősíti őt, hogy épp olyan Közbenjáró legyen, amelyre a bűnösöknek szüksége van. Üdvözítőnk olyan, ki együtt tud érezni velünk, mert igazi EMBER. És mégis, ugyanakkor Ő olyan, ki az Atyával egy szinten tud tárgyalni érdekünkben, mert Ő igazi ISTEN. – Úgyszintén ez az egység az, mely végtelen értéket biztosít az Ő igazságosságának, melyet a hívőknek tulajdonít, javukra ír s ezzel őket elfogadhatóvá teszi Isten előtt. Olyan valakinek az igazsága ez, ki éppúgy Isten, mint ember. –  Ugyanezen egység biztosít végtelen értéket az Ő engesztelő vérének, melyet a bűnösökért kiontott a kereszten. Annak a vére ez, ki Isten volt, és egyben ember is. –  Ugyanezen egység biztosít örök értéket az ő feltámadásának. Amikor az összes hívők fejeként feltámadt, nem úgy támadt fel csupán, mint ember, hanem mint Isten.
Véssük hát mélyen szívünkbe ezen igazságokat! A második Ádám sokkal nagyobb, mint amilyen az első Ádám volt. Az első Ádám csak ember volt, s ezért elbukott. A második Ádám éppúgy Isten volt, mint ember, s ezért tökéletesen győzött.
Hadd fejezzük be mély hálával és elismerő érzelmekkel e tárgyról való elmélkedésünket. Túláradó vigasztalás ez mindazoknak, akik Krisztust hit által ismerik, és bíznak benne.
Testté lett az Ige? - Úgy Ő az, aki megindul az Ő népének gyarlóságain, mivel Ő maga is szenvedett, megkísértetvén. Ő mindenható, mivel Isten, s mégis, együtt tud érezni velünk, mivel ember. 
Testté lett az Ige?  - Úgy Ő tökéletes minta és példakép számunkra mindennapi életünkben. Ha angyalként vagy szellemként járt volna köztünk, úgy sohasem utánozhatnánk, nem követhetnék példáját. De mivel köztünk lakozott, mint ember, tudjuk, hogy a szentség igazi mércéjét ez képezi: „úgy járni, amint Ő járt”, (1Jn 2,16).  Ő tökéletes példakép, mert Isten. De szükségeinknek tökéletesen megfelelő példakép, mert ember.
Végül, Testté lett az Ige?  - Lássunk hát a mi halandó testünkben egy valódi, igazi méltóságot (nemességet), s ne szennyezzük be azt a bűnnel. Akármilyen alávalónak és gyengének tűnik is a mi testünk, olyan test ez, melyet Isten örök Fia nem szégyellt Magára venni, és felvinni a Mennybe. Ez az egyszerű tény zálogot jelent arra nézve, hogy Ő fel fogja támasztani a mi testünket is az utolsó napon. S megdicsőíti testünket az Övével együtt.

János 1,15-18
„János bizonyságot tett ő róla, és kiáltott, mondván: Ez vala, akiről mondám: Aki utánam jő, előttem lett, mert előbb volt nálamnál. És az ő teljességéből vettünk mindnyájan, kegyelmet is kegyelemért. Mert a törvény Mózes által adatott, a kegyelem [pedig] és az igazság Jézus Krisztus által lett. Az Istent soha senki nem látta; az egyszülött Fiú, aki az Atya kebelén van, az jelentette ki [őt].

Az előttünk levő szakasz három nagy kijelentést tartalmaz a mi Urunk Jézus Krisztusról. Mindegyik e három közül a keresztyénség alappillérei közt szerepel.
Először is, arra tanít bennünket, hogy egyedül Krisztus az, aki az összes hívők minden lelki szükségleteit kielégíti. Meg van írva, hogy „az Ő teljességéből vettünk mindnyájan kegyelmet is kegyelemért.
Végtelen teljesség van Jézus Krisztusban. Amint Pál mondja: „Tetszett az Atyának, hogy Benne lakozzék az egész Teljesség.” „Őbenne van a bölcsességnek és ismeretnek minden kincse elrejtve.” (Kol 1,19; 2,3). Mintegy kincstárban, Krisztusban fel van halmozva, el van rejtve egy mérhetetlen tartalék, hogy mindarra elégséges legyen, amire bármelyik bűnösnek szüksége lehetne, akár az időben, akár az örökkévalóságban. Az élet Lelke az Ő különleges Ajándéka az Egyház számára, és Tőle árasztja mintegy nagy gyökérből a nedvet és életerőt minden hívő ágnak. Ő gazdag irgalomban, kegyelemben, bölcsességben, igazságban, szentségben, és váltságban (1Kor 1,30). Minden hívő, minden korban Krisztus teljességéből elégíttetett meg. Az ótestamentumi időkben a hívők nem értették világosan a forrást, melyből lelki szükségletük áradt. Az ószövetségi szentek csak távolról látták Krisztust, s nem színről-színre. De Ábeltől elkezdve, minden megmentett lélek, mindazt amije csak volt, egyedül Jézus Krisztustól nyerte. A dicsőségben végül minden szent el fogja ismerni, hogy mindenestől adós Jézus Krisztusnak, mindazért, amivé lett. Jézus bebizonyítja majd, hogy Ő minden mindenekben. 
Igén feltárja, másodszor, a Krisztus mérhetetlen felsőbbrendűségét Mózessel szemben, valamint az evangélium felsőbbrendűségét a törvénnyel szemben.  
Mózes alkalmazva volt Isten által, „mint szolga”, hogy közvetítse Izráelnek az erkölcsi és a szertartási törvényt (Zsid 3,5). Mózes hű volt, mint szolga, hű volt Ahhoz, aki őt rendelte, de csak szolga volt. Az erkölcsi törvény, melyet lehozott a Sínai hegyről, szent volt, igaz és jó. De nem tudott megigazítani. Nem volt gyógyító ereje. Csak sebezni tudott, de bekötözni nem. „Haragot munkált” (Róma 4, 15). Átkot mondott minden hiányos engedelmességre. A szertartási törvény, melyet ki kellett vessen Izráelre, mély jelentőséggel és jelképes tanítással bírt. Rendeletei és szertartásai kiváló tanítómesterré tették, hogy az embereket Krisztushoz vezesse (Gal 3,24), de a ceremoniális törvény csak tanítómester volt. Nem tudta tökéletessé tenni azt, aki megtartotta, a lelkiismeret szerint (Zsidók 9,9). Nehéz igát helyezett az emberek szívére, amit nem voltak képesek elviselni. A halálnak és a kárhoztatásnak a szolgálata volt (2 Kor 3,7-9). A világosság, amit az emberek Mózestől s a törvénytől nyertek legjobb esetben csak olyan volt, mint a csillagfény a fényes nappalhoz hasonlítva.
Krisztus azonban „mint Fiú”, jött e világba, kezében tartva Isten kegyelme és igazsága kincstárának kulcsát, (Zsidók 3,6.).  Kegyelem jött hozzánk általa, amikor teljességben megismertette velünk Isten üdvözítő tervét, hit által az ő vérében, s megnyitotta az irgalom forrását az egész világnak. Igazság jött általa, amikor betöltötte saját személyében az ótestamentumi jelképeket, s kijelentette magát, mint aki az igazi áldozatot, az igazi engesztelés, az igazi Főpap. Kétség nélkül sok „kegyelem és igazság” volt a Mózes törvénye alatt is. De Isten teljes kegyelme és a megváltás felőli teljes igazság sohasem lett ismert addig, míg Jézus Krisztus e világba nem jött, s meg nem halt a bűnösökért.
Tanítást nyerünk harmadszor arról, hogy egyedül Krisztus az, aki kijelentette az Atya Istent az embereknek. Úgy olvastuk, hogy „az Istent soha senki nem látta;  - az egyszülött Fiú, aki az Atya kebelén van, Ő jelentette ki Őt.” 
A halandó ember szeme sohasem szemlélhette az Atya Istent.  Egy ember sem lenne képes elviselni e látványt. Még Mózesnek is megmondatott: „Nem láthatsz engem színről-színre, mert nem láthat engem ember élvén.” (2Móz 33,20). Mégis, mindaz, amit halandó ember megismerhet, felfoghat az Atya Istenről, tökéletesen ki lett nyilatkoztatva számunkra a Fiú Isten által. Tetszett Őneki, aki az Atya kebelén volt öröktől fogva, magára venni a mi természetünket, s bemutatni nekünk emberi formában mindazt, amit elménk befogadhat az Atya dicső tulajdonságaiból. Krisztus beszédében, életében és halálában oly sokat tanulhatunk az Atya Istenről, amennyit csak erőtlen elménk jelenleg elbír. Tökéletes bölcsessége, – mindenható ereje, - a bűnösök iránti kimondhatatlan szeretete,  - hasonlíthatatlan szentsége,  - bűn iránti gyűlölete sohasem lehettek volna világosabban bemutatva szemeink előtt, mint ahogy látjuk őket Krisztus életében és halálában. „Isten megjelent testben”, amikor az Ige testet öltött magára. „Ő az Atya dicsőségének fénye, s az Ő valóságának képmása.” Azt mondja magáról: „Én és az Atya egy vagyunk.” „Aki engem látott, látta az Atyát.” „Benne lakik az Istenségnek egész teljessége testileg.” (Kol 2,9). Ezek mély és titokzatos dolgok. De igazak (1Tim 3,16; Zsid 1,3; Jn 10,30; 14,9). 
És most, miután elolvastuk ez igeszakaszt, adhatunk-e túl sok dicsőséget Krisztusnak? Túlzásba vihetjük-e az ő magasztalását? Eshetünk-e abba a tévedésbe, hogy túl sokat tulajdonítunk neki, túl nagyra tartjuk Őt? Űzzük el elménkből az ilyen méltatlan gondolatokat örökre! Tanuljuk meg felmagasztalni Őt egyre jobban szívünkben, s tanuljuk meg még nagyobb meggyőződéssel egész lelkünket reá bízni, mindenestől az Ő kezébe helyezni. Az emberek könnyen tévedésbe eshetnek a Szentháromság három személyét illetően, ha nem ragaszkodnak gondosan az Írás tanításához. De soha, senki sem eshet abba a tévedésbe, hogy túl sok dicsőséget ad Isten Fiának. Krisztus a találkozási pont a Szentháromság és a bűnös ember között. „Aki nem tiszteli a Fiút, nem tiszteli az Atyát sem, aki elküldte Őt” (Ján 5,23).