Author: B. Sandor

Lelki apáink örökségéből

Kovács Imre (1903-1991): 
Hiél
 „Ennek idejében épité meg a béthelbeli Hiél Jérikót. Az ő elsőszülött fiának, Abirámnak élete árán veté meg annak fundamentomát, és az ő kisebbik fiának , Szégubnak élete árán állítá fel annak kapuit, az Úr beszéde szerint.” (I. Kir. 16:34.) 
   Jerikó városát a honfoglalás idején Isten hatalma a hit által romba döntötte. A várost felégették, lakóit kiirtották, és Józsué átok alá helyezte azt.  Évszázadokon keresztül feküdt romokban a kőfal, míg Akháb istentelen uralma alatt a bétheli Hiél megépítette azt. Nincs arról szó, hogy királyi parancsra fogott volna az építéshez. Valószínűleg felismerve a város kedvező fekvését, termékeny határát, elhatározta annak felújítását.
  Nem hiszem, hogy nem ismerte volna a városra kimondott átkot. Hiszen azért hevert a város eddig romokban, mert szájról-szájra szállt a híre annak, amit Isten ítélete hirdetett felőle. De Hiél nem vette komolyan Isten szavát. Arra gondolhatott, hogy az átok olyan régen történt, s azóta annyi minden változás alá került, hogy az ő korának már semmit sem jelent. Nem gondolt arra Hiél, hogy Isten ígéretei --akár áldás, akár átok, - változhatatlanok. A Biblia évezredes szabályai, törvényei ma is kötelező erejűek. Felvilágosodásra, modern korra hivatkozva félreteheti az ember, ódivatúnak, túlhaladottnak tekintheti az Úr szavát, az azonban nem teszi erőtlenné azt. Az Úr megakadályozhatta volna Hiélt az építésben, nem tette. Nem állított kérubot a terve keresztülvitelének útjába, nem történt semmi más, minthogy az alapozásnál legidősebb fia életét vesztette. Talán egy hatalmas szikladarab zuhant rá…. az Ige beteljesedett.
  Hiél olyanra pazarolta erejét, képességeit, vagyonát, amit Isten megtiltott. Annyi építési lehetőség kínálkozott volna az országban, hogy bárhol áldással végezhette volna a munkáját, de ő Jerikót szemelte ki.  Volt ebben bizonyos fölényeskedés, hitetlenség és önteltség. Az építő szándék jó és szép lehet. Az áldozatokban gyönyörködik az Úr, de azt kell szem előtt tartanunk, hogy minden tervünk Isten akaratával megegyező legyen. 
  Ne legyen cselekedeteink mögött a hiúság, a nagyzolás, a kapzsiság. Soha se alkalmazzunk bűnös eszközöket a jó és nemes szolgálatok végzésénél. Halljuk az énekíró figyelmeztetését:     „ Magamnak azt engedve meg, amit Igéd megengedett.”
  Hiél nem vette szívére az intést fia halálában. Bizonyára úgy gondolkozott, hogy a szerencsétlenség véletlenségből, fia ügyetlenségéből, vigyázatlanságából történt. Most itt lett volna az alkalom, hogy feladja tervét, rossz útját és bűnbánattal újat kezdjen. Így megmenthette volna kisebbik fia életét, de makacs szíve - csak azért is-  tovább folytatta az Isten ellenes munkát. De sokszor sújt le az ítélet egy-egy engedetlenségből, ige-ellenes magatartásból eredő cselekedeteinkre. Vajon észrevesszük-e a figyelmeztetést?
  „Az Isten nem csúfoltatik meg, amit az ember vet, azt aratja is„ - tanítja Isten Igéje. Ha valami szerencsétlenség, csapás, vagy nyomorúság jön az életünkbe, tegyük fel a kérdést az Úr felé, hogy vajon hitünknek próbája-e a bennünket ért keserűség, vagy bűnös utunk ostorcsapásai lehetnek azok. Hiél befejezte az építést. Talán kisebbik fiát közel sem engedte addig a munkálatokhoz, míg a kőfal felépült. Már a hatalmas kapukat állították fel, mint az építés legutolsó szakaszát. Ekkor jelentkezett megint az ítélet, az átok. Talán megbillent a hatalmas városkapu és Szégub ott lelte halálát. Most már kétségtelenné vált, hogy nem véletlen volt a két fiú halála. Nem beszél róla a Szentírás, hogy az apa hogy viselkedett a második csapás alatt, de azt gondolom, hogy az a kis műszer, melyet mi lelkiismeretnek nevezünk, nagyon komolyan zakatolt ott belül, és talán halálig hajtogatta:  fiaid halálának Te voltál az oka… Te miattad haltak meg.
  Nincs annál keservesebb ítélet, mikor az önvád marcangolja a szívet: Miért is tettem azt?! Miért nem hallgattam Isten szavára?! Miért voltam konok, makacs-szívű?! És még számtalan miért, és miért.
  Jerikó falai gőgös büszkeséggel emelkedtek a magasba. Nem tudom elképzelni, hogy Hiél beköltözött volna abba a városba, melynek felépítéséről most már bizonnyal tudta, hogy istenellenes úton történt. A siker örömétől megfosztva, a keserves eredmény gyötrő súlya alatt mehetett vissza Béthelbe ( Béthel= Isten háza), hogy halálig gyászolja isten-ellenes életének ítéletét.

(http://www.biharugra.baptist.hu/index.php?m=23745)

Kovács Imre (1903-1991): 
József, az ács mester
„…úgy tőn, amint az angyal parancsolta vala néki. „ (Máté.1: 24.)
  Józsefről, az Úr Jézus nevelő atyjáról nem sokat beszél a Szentírás. Amit az egyházi hagyomány és legenda mond róla, az jámbor képzelődés, vagy egyházi dogmák alátámasztására szőtt mesterkedés. Az biztos tény, hogy nem méltatlan embert választott ki Isten arra a szolgálatra, amit neki, mint nevelőnek végeznie kellett. Igaz embernek mondja az Írás. Határozott jellem, finom lelkület, aki nem verte nagydobra az érthetetlen eseményt, menyasszonya állapotát, de nem akar részt vállalni az általa bűnösnek tartott helyzetben. El akarja magát határolni a gonosztól és titkon keresi a módját, hogy feltűnés nélkül megszüntesse a jegyességet. És ekkor jelenik meg néki az angyal, aki felvilágosítja, és parancsot ad neki a házasságkötésre. Itt mutatkozik meg József magasabb rendű lelkisége, jelleme.
  József hitt az Isten követe szavának. Nem okoskodik, nem is kér bizonyítékokat arra hivatkozva, hogy az csak egy álom volt. Nem kérdez embereket, nem vallatja Máriát; az Isten szava tekintély előtte, és arra épít.
 József önmegtagadó ember volt. Talán úgy tervezte előbb, hogy felszámolja szegényes ácsműhelyét, és messze vidékre költözik, vagy más lehetőségen törte a fejét, de a cél egy volt: elválni a jegyesétől titokban, csendben. Az angyal szavára feladja terveit, lemond szándékáról, vállalja azt, amit előbb sehogy sem akart teljesíteni. Ez a legnehezebb az ember életében, amikor Isten terveink, szándékaink feladását kéri tőlünk az Ő terve elfogadása ellenében. Itt mutatkozik meg a hit valódisága. Sokan éneklik azt az éneket: „ Mindenről lemondok érted…”, s a gyakorlatban pedig az van, hogy csökönyösen, rendíthetetlenül, makacs önfejűséggel ragaszkodnak felséges, sérthetetlen énük igazságaihoz, megrögzött szokásaikhoz.
  József engedelmes ember volt. Nem kér határidőt, amíg jól átgondolhatná a kérdést, amíg átrendeződne lelkében a gyanú által felkavart állapot. Nem mondja, hogy „majd”, hanem azonnal kész teljesíteni az angyali parancsot. A hívő ember nem meri azt mondani az Úrnak, hogy „ nem”, megígéri, hogy „majd” teljesíti az Úr parancsát. Ez a majd a koporsója sok-sok fogadkozásnak, ígérgetésnek. József felserkenve az álomból, teljesítette az Úr parancsát. Pál apostol a maga példájára hivatkozik, amikor azt írja: ”…azonnal; nem tanácskoztam testtel-vérrel, sem nem mentem Jeruzsálembe az előttem való apostolokhoz.”(Gal.1:16-17.)  Ilyen engedelmességben gyönyörködik az Isten.
  József alázatos volt. Vállalta a látszat apaságot. Vállalta a fárasztó utazást, költözködést Egyiptomba, s Júdeából Galileába menést a gyermek érdekében, de a nevelést átengedte az anyának. Mikor harmadnapi keresés után találnak rá az elhagyott gyermekre, nem József dorgál, hanem Mária : „ Fiam, miért tetted ezt velünk? Atyád és én nagy bánattal kerestünk téged.” Ez az alázat különben is édes testvére az engedelmességnek. Épp úgy nem beszélhetünk alázat nélküli engedelmességről, mint engedelmesség nélküli alázatról. Az Úr csak akkor fémjelzi ezeket az erényeket, ha együtt lakoznak a szívünkben.
 A tizenkét éves Jézussal való jeruzsálemi út után nem találkozunk  József nevével az evangéliumokban. Nem tudhatjuk, hogy mikor költözött el az élők sorából. Isten Igéje hallgatásba merül az ő személyét illetőleg. De annyit tudunk róla – és ez elég - , hogy mindig mindenben úgy cselekedett, amint az angyal parancsolta néki. 
 (http://www.biharugra.baptist.hu/index.php?m=23745)

“komolyan gondolj azokra, akik felneveltek, útbaigazítottak. Édesapádra, aki verejtékes munkával szerezte meg gyermeki életed szükségleteit. Édesanyádra, aki feláldozta érted éjjelét-nappalát. Megadtad nekik a gyermeki szeretet és hála adóját?  Nincs –e mulasztásod velük szemben?  Ha még élnek, és jóváteheted mulasztásodat, tedd meg, míg nem késő, mert a díszes temetéssel, sok koszorúval nem lehet leróni tartozásodat, nem lehet jóvátenni mulasztásodat.”
Forrás: Kovács Imre (1903-1991): Egy álmatlanul eltöltött éjszaka tanítása. 
(http://www.biharugra.baptist.hu/index.php?m=23745)

---- Kovács Imre:  1903. márc. 28-án születtem Biharugrán. Édesapám éppúgy, mint édesanyám, sőt még azok szülei is mind ősi ugrai illetőségűek voltak. Kisparaszti családból származom.  Elég szűkös viszonyok között éltünk, de nem nélkülöztünk gyermekkoromban. Édesapám nagyon szorgalmas földműves ember volt, édesanyámra pedig mint ügyes, takarékos háziasszonyra emlékezem.  Édesapám csupán vallásos ember volt, eljárt a templomba, a helybeli református egyházban még presbiteri tisztet is betöltött. Édesanyám azonban hívő lelkületű asszony volt, aki olvasta a Bibliát és imádkozott is. Ő szívén viselte az Isten dolgait. Talán 5 éves lehettem, amikor egy vasárnap délelőtt ketten maradtunk otthon édesanyámmal. Ölébe vett és ezt mondta: „Kis fiam, én valamikor azt olvastam a Bibliában, hogy Isten elrendelte: minden elsőszülött gyermeket az Úrnak kell szentelni. Kis fiam, amikor te még meg sem születtél, én így imádkoztam: Istenem, ha nekem egy kisfiút adsz, én azt Neked szentelem! – Vedd tudomásul, hogy te az Istené vagy, mert az Úrnak szenteltelek. Néki ajánlottalak fel téged!”
….
Kovács: Édesapám Kovács Bálint volt, édesanyám Tornyi Sára. Hétköznapi imaházba járogatásom miatt a családban megkezdődött a harc, mert apai nagyanyám buzgó református volt. Nem hívő lelkületű, hanem fanatikusan vallásos, aki engem is támadott. Édesapámat ellenem uszította, hogy miért engedi a fiát a lenézett hívőkhöz? De édesapám azt mondta:  „Nézze,  édesanyám, én nem bánom, ha odajár, onnan nem hozzák haza bevert fejjel, mintha kocsmába járna. Jól teszi, ha odamegy.” – Édesapám akkor már községi pénztáros volt, majd később bíró is lett. Ez 1919. márciusában történt. Mindez ideig – mint már említettem – csak esténként jártam imaházba, vasárnap délelőtt pedig a református templomba. Egy vasárnap reggel szintén a templomba készültem. Ahogy kiléptem a kapun, két hívő ember, Nagy Károly és Nagy Lajos, belém karolt, mondván: „ No, kedves Imre, jönni akarsz az imaházba?” – Persze, nem mertem azt mondani, hogy nem oda  igyekszem. Így aztán közrefogott a két atyafi és mentünk a templommal ellenkező irányba, az imaház felé. Velünk szemben pedig jöttek a templomba igyekvő asszonyok. Én úgy mentem szégyenkezve a két testvér között, mint egy halálraítélt. Izzadtam, szinte lefőttem, mire az imaházhoz értünk. A templomba igyekvők nem kis ámulatára tértem be az imaházba. Ott alig vártam, hogy vége legyen az istentiszteletnek, sietve elhagytam a helyiséget, nehogy hazafelé is a hívőkkel lássanak együtt a templomból hazatérők. Azonban ez volt a tűzkeresztség; ezután nappal is kezdtem járni az imaházba.
  Egyszer egy péntek esti imaórán két öregember közé kerültem a padban. Nagy Sándor testvér volt az egyik, a falu kondása, aki bár írástudatlan volt, rendkivül  jámbor életű ember hírében állt.  A másik Tolvaj István, olyan  „egy gírás” ember volt. Az volt a szokás akkor a biharugrai  gyülekezetben, hogy sorban, egymás után imádkoztak. Amikor az én padsoromra került sor, megbökött az egyik testvér, mondván: „Te is imádkozz!” –  A másik is szólt: „Imádkozz te is, Imre!”  Mire rám került a sor, én is elkezdtem imádkozni, azonban fogalmam sincs, mit mondtam.  Utána azt hittem, kiszakad a szívem. Azonban ezután odahaza nemcsak a Bibliát olvastam, de imádkozgattam is. Augusztusban bemerítés volt a Sebes –Körösben. A bemerítést a szalontai  Vass János testvér végezte, aki még az ideiglenes határ ellenére is átjárt hozzánk a körzetbe. Elmentem a bemerítésre, amely vasárnap délelőtt történt. Ekkor láttam először bibliai bemerítést: Amikor megláttam a fehérruhásokat, úgy meghatott a látvány, hogy azonnal kész lettem volna a bemerítkezésre, de eltanácsoltak, mondván, hogy arra még több idő kell. Én azonban már szeptemberben kértem a gyülekezetbe való felvételemet. Azt ajánlották, hogy írjak Nagyszalontára Vass János testvérnek. A válasz megérkezett. Vass testvér azt írta, hogy szeptember utolsó vasárnapján bemerítést tartanak  Okányban, s ha oda elmegyünk, ott sor kerülhet a vallástételre és a bemerítkezésre egyaránt.                         Fölkerestem édesapámat a községházán, hogy közöljem vele elhatározásomat.   „Édesapám, -mondtam- szeretnék elmenni  Okányba bemerítésre.”  - „Eredj fiam.”- mondta..  Kis szabódás után újra megszólaltam: „De édesapám, én is szeretnék bemerítkezni!” –„Meggondoltad, fiam?”- kérdezte. „Meg!”- válaszoltam.  „Nehogy elhirtelenkedd és a hívőkre is, magadra is szégyent hozzál!” Olyan örömmel mentem haza, hogy ki nem beszélhetem!
Szombat éjjel többedmagammal elindultunk gyalog, hogy vasárnap reggelre ott legyünk. Biharugrához Okány 23 km. távolságra  van.. Megérkezésünk után jött a hír, hogy,  Vass testvér nem tud jönni, akadályoztatás miatt. Egy héttel későbbre halasztották a bemerítést. Így aztán eredménytelenül tértünk vissza gyalog szülőfalumba. De a következő héten már kocsi jött értünk Okányból. Vasárnap nem kerülhetett sor a bemerítésre, mert Okánynál nem volt elég mély a víz, s Körösfalut szemelték ki alkalmas helynek, ami szintén nagy távolságra  volt  Okánytól. S miután a hívőknél ez idő tájt igen komolyan vették a vasárnap megszentelését, így a bemerítést hétfőre halasztották. Ugyanis vasárnap nem lehetett befogni a lovakat a kocsiba.  Szorongás vett rajtam erőt, mert nem kéredzkedtem el hétfőre is; úgy gondoltam, hogy  vasárnap estére már otthon leszek. Hétfőn aztán egy tucat, hívőkkel megrakott kocsisor indult a bemerítés színhelyére. A helyszínen először vallást tettünk hitünkről, majd Vass János testvér ötödmagammal bemerített a Sebes_Körös hullámaiba. Örömmel, de kissé szorongva mentem haza. Azonban nem volt különösebb baj, amikor elmondtam a bemerítés módosult időpontjának okát. Amikor a családon belül vita tárgya lett bemerítkezésem, édesapám azt mondta nagyanyámnak: „ A gyermekkeresztség nem számít semmit, hiszen én sem vagyok megkeresztelve.” Minthogy az öcsém nem járt velem az imaházba, ő lett ezután a nagyanyám kedvence. Nagyanyám nem tudta megbocsátani pl. a lendületes hívő éneklési módot. Azt mondta, táncolni lehetne rájuk. A rettenetesen elnyújtott református énekléshez viszonyítva valóban feltűnő volt a hívők éneklése. 
Így kezdődött el hívő életem első szakasza. Legyen érte hála Istennek!
……
 Amikor hívő lettem, az idő tájt került a községünkbe egy tanár, aki több falubéli fiatalt készített elő a polgári iskolai magánvizsgákra. Édesapám segítségemül volt, és én is jelentkeztem ennél a tanárnál. Ugyanis addig a hat elemim volt csak, amit kitűnően végeztem el. Így azután a tanár segítségével én is elvégeztem magánúton a polgári iskola négy osztályát, másfél év alatt. Berettyóújfaluban vizsgáztam. Ez 1923-ban történt. Ekkor bekerültem a községházára az adóügyi jegyző mellé írnoknak. Édesapám felajánlotta, hogy ha kedvem van, szívesen támogat a továbbtanulásban. Azonban ekkor támadt föl a lelkemben a vágy, hogy jelentkezzem a teológiára, és a gimnázium helyett a teológiát választottam. Bár a községházán nagyon szerettek, otthagytam a hivatalnokoskodást, és feljöttem a szemináriumba.
…
Biharugrán nem volt a gyülekezetnek prédikátori lakása. Csupán imaházépítésre telt 1925-ben, amit vályogból építettek. Ezt az imaházat 1945-ben bombatalálat érte. Magamnak kellett tehát családi fészekről gondoskodnom. Mivel édesapámnak olyan telke volt, ami két utcára nyílt, 240 négyszögölet átadott részünkre.  Azután eladtam az anyai örökségemet és annak az árából  építkeztünk. A bővítést azonban csak lépésről-lépésre tudtuk megvalósítani. Villanyvilágításhoz –sajnos – egész idő alatt nem  juthattunk, mivel a község még nem volt bekötve a villanyhálózatba. Ezt azok értik meg igazán, akik hasonló körülmények között éltek…
….
Egyébként hozzávetőlegesen mintegy 600 hitvallót merítettem be. Ez az ország különböző tájain történt, beleértve a saját körzetemet is. Legszebb bemerítési emlékeim közé tartoznak azok, amelyeket a Sebes-Körösben végeztem. Ez rendszerint Körösszakál mellett történt, ahol nem egy alkalommal 10-15 község sokezernyi érdeklődőinek szemeláttára ment végbe. Délelőtt istentiszteletet tartottunk, délután következett a bemerítés. Ezt követte a bemerítettek megáldása, majd az Úrvacsora. Már nem tudom, melyik évben, Pünkösdkor történt, hogy 48 hitvallót s még ugyanabban az esztendőben ősszel újabb 18 lelket merítettem be a hullámsírba. Ez volt a legszebb és legcsodálatosabb lelki élményem e téren végzett szolgálatom során. Itt még megemlítem, hogy gyermekeim közül négyet, továbbá húgomat, sógoromat és Édesapámat is én merítettem be.
…
Őszintén kijelentem, hogy mindenkire szeretettel emlékezem vissza. – Csak egy jellemző epizódot említek. Egyszer dr.Haraszti Sándor testvér lejött a körzetembe. Szerette volna, ha elvállalom a rákosszentmihályi gyülekezet pásztorolását.  Amikor körbejártuk a körzetet, kijelentette: „Most már megértem, Imre bácsi, miért nem tudsz innen eljönni. Itt úgy tisztelnek és szeretnek téged, mint  az édesapjukat. Sok mindent megértem, de ilyet még nem láttam!”
Forrás:
Bányai Jenő:
Kovács Imre (1903-1991) lelkipásztor munkássága   Életrajzi riport 
http://www.biharugra.baptist.hu/index.php?m=23745

Kornya Mihály (1844-1917)
Minden ember életében fontos a családi háttér. Kornyának hű segítőtársa volt a felesége. Népes családjukat látta el, sokszor egyedül, hiszen a férje folyton úton volt. Hat leányuk és egy fiuk született. Sok fájdalmas gyász érte Isten szolgáját. Felesége 42 évesen, 1890-ben halt meg, 24 évi házasságuk után. Hat leányuk közül négynek szintén a koporsója mellé kellett állnia. Mindegyikük huszonéves korában halt meg, hárman már, férjes asszonyként. Két leánya élte túl az édesapát. (Megjegyzem, hogy egyiküket az 1940-es évek végén budapesti lakásán meglátogattam. Édesapjáról, a családjukról vallattam őt kellemes és jó légkörű beszélgetésünkben.) Kornya legfájdalmasabb gyásza egyetlen fiának a halála volt, aki 1914-ben a világháború szerb frontján halt meg. 70 éves volt ekkor az édesapa. Kornya Mihály feleségének halála után, 1890-ben (44 éves korában) újranősült. Derecskei özvegyasszonyt vett feleségül, aki az ő szolgálata által tért meg. Ő is hű társa volt az Isten emberének.
Kornya Mihályt 73 évesen hívta haza az Úr. Az egész országot megrázó esemény volt. Nagy tömeg gyűlt össze 1917-ben Bihardiószegen a temetésére. Meyer Henrik búcsúztatta. Percekig nem tudott megszólalni a zokogása miatt. „Elszorul a szívem, testvérem, oly kedves voltál nekem” – kezdte beszédét, Dávidnak Jónátán sírjánál mondott búcsúbeszédét idézve. Kornya Mihály élete és szolgálata méltó arra, hogy példaként tekintsünk rá.
Kovács Géza: Kornya élete, plántáló és evangelizációs szolgálata, és napjainkra vonatkozó tanulságai
http://www.biharugra.baptist.hu/index.php?m=23745
….----
Lásd még : 
John Paton kannibálok között szolgáló misszionárius édesapjáról szóló följegyzéseket
John Paton életrajza (Evangéliumi kiadó): 14. old. ; 11-12. old. (12. old.középen); 9. old.lent) 
---- 
Túrmezei Erzsébet:
ÁLDÁSBÓL ÉLNI!

Fut vonatunk a magyar tenger partján,
s egy tülkében velem
zsibongó, kedves gyereksereg.
Hol a tó fodros tükrét figyelem,
hol rájuk figyelek.

Összetartoznak valamennyien?
Mind egy család?
Nézem a legkisebbet ölelő
kedves édesanyát…
az édesapát, ahogyan eltréfál,
eljátszik velük a vonaton.
Mind egy család lennének?
Négy, öt, hat, hét… számlálgatom.

S végül mégis csak megkérdezem:
„Ugyan hány gyermeke van
ennek a kedves családnak?”
„Tíz!" – felel az édesapa
vidáman, szívesen.

„Isten áldja meg ezt a nagy családot!”
– búcsúzom, ahogy Siófokra érünk.
S elkísér az egyszerű felelet:
„Mi Isten áldásából élünk!”

Még sokáig kísérni fog.
Hiszen áldásból élni szent titok.
Áldásból élve, boldogan lehet
vállalni feladatot, terheket…
elfogadni, mint Isten ajándékát,
tíz drága gyermeket.

Nyári fényben fürdik a Balaton.
S mint habjai a vitorlásokat,
ezt a kísérőül kapott,
felejthetetlen, kedves mondatot:
„Mi Isten áldásából élünk!”
– szívemben ringatom.

Túrmezei Erzsébet:
BÉKESSÉG E HÁZNAK!

Keresztlányomnak

Új házak nőttek itt.
Magasra szöktek és felsorakoztak.
Mennyi munka, verejték,
mire tervek és álmok
valóra válnak... várakozó kezekbe
jutnak a kulcsok, s mint fészkükbe térő
fecskék, érkeznek a családok:
benépesül az új lakótelep.
Most itt az otthonod.
A kis hatodik ideérkezett.

Bejárom a szobákat,
s a nagy tükörablakon át
kinézek a borongós kora nyárba.
Reggel. Mindenki munkába siet.
Mennyi kisgyereket vezetnek kézen
anyák-apák, vagy nagyapák
oviba, iskolába... Messze látni...
A réten túl a gyár. Buszok robognak.
Jó nézni ezt a nyüzsgő életet,
áldó kezet hinni-tudni fölötte,
áldó, oltalmazó istenkezet,
s imádsággal kísérni lüktetését.

Áldást mondani erre a rég várt,
kedves fészekre is:
Legyen igazi otthon!
Ragyogja be megértés, szeretet,
„istenfélelem megelégedéssel"
mint, „valóban nagy", örök nyereség!
Az élő Krisztus öröme! Derűt,
békességet sugárzó jelenléte!
Békesség nektek! Ő is így köszönt
húsvétkor... Békesség e nagyvárosnak!
Benne ennek az új lakótelepnek!
- Tetői éppen friss záporban áznak.. .-
Békesség kicsinyeknek és nagyoknak!
Békesség nektek! Békesség e háznak!
Függelék:
Horváth István:

Tornyot raktam

Künn a jégfogú tél-sárkány havat prüszkölt, zúzmarát szórt.
Bömbölve járt a bükkerdőn; a házak közt vadul táncolt.
Benn duruzsolt a kemence. Halk beszéd közt orsó pergett.
Apó a pucikpadon ült, száraz törökbúzát fejtett.
Mintha-mintha most is látnám széles vállát, kurta nyakát,
nagy, bozontos szemöldökét, éles szemét, kemény arcát.
Lelke, miként az őserdő, melyben nem járt ember lába,
csodálatos ősvilág volt, babonák, mesék világa.
A mező volt iskolája. A természet a mestere.
Könyve a nagy csillagos ég, aranyos betűkkel tele.
Ott ültem a lábainál, mesét mondott, azt hallgattam.
Egy-egy csuszát felém dobott, amiből én tornyot raktam.
Nőtt a torony a csuszákból, keresztbe tett boronásan,
és ahogy nőtt, büszkeségem kezdett nem férni a házban.
Már a mesét sem hallgattam, építettem kábult lázban.
- Már a ház volt a toronyban és nem a torony a házban.
Apó figyelt. Munkám közben nézte, hogy rakom a tornyot,
majd egy csuszát hozzám dobott, és a tornyom összeomlott.
Csuszatornyom omladékán rettenetes dühös lettem.
Meg akartam ölni apót, de csak lassan sírni kezdtem.
Büszkeségem ott hevert a csuszák alatt összetörve.
Megdermedten vártam, hogy most: bár a világ összedőlne!
Nagyapám az ölébe vett, megcsókolta homlokomat.
„Hadd el, ne sírj, kisunokám, ne bánd a csuszatornyodat.
Telhetetlen vágyaidból építsz te még nagyobbat is,
és a sors egy legyintéssel így ledönti azokat is.
Mint Apóé: építéssel telik el az egész élet,
de hogy tornyod betetőzd, azt te soha el nem éred.
Nem, mert bár az égig érjen: vágyaink még feljebb hágnak,
s tetőtlen tornyokból hullunk ölébe a zord halálnak.
Látod, a csuszák megvannak: újra lehet megint rakni.
Amit nem kezdhetsz el újra, csak azt szabad megsiratni!”
- A tűzön egy nyers faág sírt. Az eszterhán jégcsap lógott.
Apó mesélt, én hallgattam, s újra felraktam a tornyot.
(1942)
https://mek.oszk.hu/kiallitas/erdelyi/horvist.htm

érdemes meghallgatni Publik Antal előadásában:
https://www.youtube.com/watch?v=W2SSiwuG5y0 

Petőfi Sándor:
ISTVÁN ÖCSÉMHEZ
 
Hát hogymint vagytok otthon, Pistikám?
Gondoltok-e ugy néha-néha rám?
Mondjátok-e, ha estebéd után
Beszélgetéstek meghitt és vidám,
Mondjátok-e az est óráinál:
Hát a mi Sándorunk most mit csinál?
És máskülönben hogy van dolgotok?
Tudom, sokat kell fáradoznotok.
Örök törődés naptok, éjetek,
Csakhogy szükecskén megélhessetek.
Szegény atyánk! ha ő ugy nem bizik
Az emberekben: jégre nem viszik.
Mert ő becsűletes lelkű, igaz;
Azt gondolá, hogy minden ember az.
És e hitének áldozatja lett,
Elveszte mindent, amit keresett.
Szorgalmas élte verítékinek
Gyümölcseit most más emészti meg.
Mért nem szeret ugy engem istenem?
Hogy volna mód, sorsán enyhítenem.
Agg napjait a fáradástul én
Mily édes-örömest fölmenteném.
Ez fáj nekem csak, nyúgodt éltemet
Most egyedűl ez keseríti meg.
Tégy érte, amit tenni bír erőd;
Légy jó fiú és gyámolítsad őt.
Vedd vállaidra félig terheit,
S meglásd, öcsém, az isten megsegít.
S anyánkat, ezt az édes jó anyát,
O Pistikám, szeresd, tiszteld, imádd!
Mi ő nekünk? azt el nem mondhatom,
Mert nincs rá szó, nincsen rá fogalom;
De megmutatná a nagy veszteség:
Ha elszólítná tőlünk őt az ég...
E néhány sorral érd be most, öcsém.
Én a vidámság hangját keresém,
És akaratlan ilyen fekete
Lett gondolatjaimnak menete;
S ha még tovább fonnám e fonalat,
Szivem repedne a nagy kín alatt.
Más levelem majd több lesz és vidám.
Isten megáldjon, édes Pistikám!
 
Pest, 1844. június
https://www.arcanum.com/hu/online-kiadvanyok/Verstar-verstar-otven-kolto-osszes-verse-2/petofi-sandor-DFB2/1844-E2C7/istvan-ocsemhez-E432/

Összeállította: Borzási Sándor, 2022. május 3.  (Scheppach, Bretzfeld, Németország)