Ésaiás 49,13-16

Részlet Kálvin magyarázatából

Angolról fordította: Szabó Miklós.

https://drive.google.com/drive/folders/0B9PSnQuow3GXTl8wQVFoenpZYzA?resourcekey=0-hi-BhBiius2S2LTO34BgCg&usp=sharing

13. Ujjongjatok egek, és föld örvendezz. Noha minden istenfélőt hálaadásra buzdít, az ígéretet is meg kívánja erősíteni, melyet kétségesnek tekinthettek. A megpróbáltatások ugyanis megzavarják lelkiismeretünket, s oly módon ingatják meg, hogy nem könnyű szilárdan megállni Isten ígéretein. Röviden, az emberek vagy a bizonytalanságban maradnak, vagy reszketnek, vagy végképp elbuknak, sőt elerőtlenednek. Amíg elnyomja őket a félelem, vagy az aggodalom, esetleg a szomorúság, aligha fogadnak el bármiféle vigasztalást, ezért különféle módokon kell megerősíteni őket. Ez az oka annak, amiért Ézsaiás ily fennkölt kifejezésekkel írja le ennek a szabadulásnak az előnyeit, hogy a hívők, akik nem láttak mást maguk körül, csak halált és romokat, fenntarthassák szíveiket a jobb állapotba vetett reménységgel. Ennek megfelelően a dolgot majdhogynem a szemük elé helyezi, hogy teljes mértékben meggyőződhessenek: a legbővebben lesz okuk az örvendezésre, bár abban az időben nem láttak mást, csak szomorúságot és fájdalmat.
Emlékezzünk tehát arra, hogy valahányszor az Úr ígér valamit, nekünk ahhoz hálaadást kell adnunk, hogy erőteljesebb hatást gyakorolhasson a szívünkre, továbbá fel kell emelnünk elméinket Isten hatalmához, Aki széles és kiterjedt uralmat gyakorol minden teremtmény felett, mert amin felemeli a kezét „menny és föld” megindul. S hogy ennek a csodálatos hatalomnak a jelei mindenütt meglátsszanak, azt akarja, hogy ennek eminens és figyelemre méltó példája legyen az egyház üdvösségében.
És könyörül szegényein. Ezzel a hasonlattal a próféta megmutatja, hogy égen-földön nincs elfogadhatóbb engedelmesség Isten számára, mint egyesülni, és kölcsönös segítséget nyújtani az egyháznak. Sőt, hogy a hívők el ne csüggedjenek a megpróbáltatások során, mielőtt vigasztalást ígérne nekik Istentől, arra buzdítja őket, hogy türelmesen viseljék a nehézségeket, mert a szegény szó alatt azt érti: az egyháznak ebben a világban sok kínja lesz. Ezért, hogy részesülhessünk Isten könyörületében, tanuljunk meg a kereszt alatt és a sok kellemetlenség között sóhajokkal és könnyekkel törekedni utána.
14. És szól Sion: Elhagyott az Úr engem. S hogy még jobban felmagasztalja kegyelmét, Isten azt panaszolja: a zsidók szíve oly szűk és zárt volt, hogy az út majdnem bezárult volna előtte, ha nem győzte volna le bűnös gondolataikat hatalmas jóságával. Egyidejűleg azonban megpróbálja kijavítani is azt a hibát, hogy a nekik kínált szabadulást, amit mondhatni a szemük elé tárt, nyílt szívvel fogadhassák, s mivel segíteni akar nekik, ők viszont felkészülhessenek a jó reménység táplálására. Ránk is vonatkozik ez a tanítás, mivel közülünk majdnem mindenki félelmetesen elcsügged és kínlódik, ha Isten késlelteti a segítségét. Mi ugyanis azt gondoljuk, hogy elfelejtett és elvetett minket. Így a kétségbeesés gyorsan belopakodik, aminek ellene kell állnunk, hogy Isten kegyelmétől nehogy megfosztassunk. S valóban, ezekben a kételyekben a mi hitetlenségünk mutatkozik meg, vagy lepleződik le, mert nem támaszkodunk Isten ígéreteire oly mértékben, hogy türelemmel hordoznánk a büntetéseket, melyekkel Isten megtérésre sarkall, vagy a hitünk próbáit, melyekkel türelemre tanít minket, vagy bármi megpróbáltatást, amikkel megaláz minket. Isten tehát joggal panaszkodik a zsidókra, amiért bűnös bizalmatlansággal elutasítják a nekik felkínált üdvösséget, s nem engedik meg maguknak, hogy segítséget kapjanak. S nem korlátozza a vádjait kevesekre, hanem belefoglalja majdnem a teljes egyházat annak megmutatása végett, hogy kegyes és jóindulatú lesz a zsidókhoz a hitük mértéke felett, sőt még küzdeni is fog velük, hogy üdvösségével keresztültörhessen minden akadályon, amiket ők gördítettek az útjába. Óvakodjunk tehát attól, hogy ebbe a dologba merüljünk, vagy ezzel hitegessük magunkat, mert az Úr az egész egyházzal vitatkozik, ugyanis efféle beszédek kimondása a bizalmatlanság forrásából fakad.
15. Hát elfeledkezhetik-é az anya gyermekéről. Ennek a bizalmatlanságnak a kijavítása végett a panaszhoz egy édes vigasztalással teli buzdítást is hozzátesz. Odaillő hasonlattal mutatja meg, hogy mennyire erős népe iránti aggodalma, magát egy anyához hasonlítva, akinek szeretete a gyermeke iránt oly erős és forró, hogy az atyai szeretetet messze maga mögött hagyja. Azaz, nem elégedett meg azzal, hogy egy atya példáját tűzze ki célul (amit más esetekben nagyon gyakran alkalmaz), hanem a nagyon erős vonzódását kifejezendő úgy dönt, hogy egy anyára fog hasonlítani, s nemcsak „gyermekeknek”, de méhe fiainak is nevezi őket, akik iránt rendszerint forróbb a vonzalom. Micsoda bámulatos vonzalmat érez egy anya az utóda iránt, akit a keblén táplál, a melléből szoptat, s gyengéd gondoskodással törődik vele, álmatlanságban töltött éjszakákon át, folytonos aggodalommal koptatván magát, s megfeledkezvén önmagáról! S ez a gondosság nemcsak az emberek között figyelhető meg, de még a vadállatok között is, akik noha a természetüknél fogva vadak, ebben a vonatkozásban mégis gyengédek.
És ha elfeledkeznének is ezek. Mivel néha megtörténik, hogy az anyák olyan szörnyetegekké válnak, hogy kegyetlenségben még a vadállatokat is felülmúlják, s elfeledkeznek „méhük fiáról”, az Úr ezután kijelenti, hogy ha ez még meg is történik, Ő akkor sem fog megfeledkezni a népéről. Az irántuk érzett vonzalma sokkal erősebb és forróbb, mint az összes anya szeretete együttvéve. Emlékeznünk kell Krisztus mondására is: „Ha azért ti gonosz létetekre tudtok a ti fiaitoknak jó ajándékokat adni, mennyivel inkább ád a ti mennyei Atyátok jókat azoknak, a kik kérnek tőle?!” (Mt7:11) Az emberek, noha a természetüknél fogva megromlottak és az önszeretetbe merültek, aggódnak a gyermekeik miatt. S mit tesz akkor Isten, Aki Maga a jóság? Vajon lehetséges a számára félretenni az atyai szeretetet? Természetesen nem. Így tehát noha megtörténik, hogy az anyák (és ez szörnyűséges dolog) elhagyják gyermekeiket, Isten azonban, Akinek a szeretete a népe iránt állandó és lankadatlan, soha nem fogja elhagyni őket. Egyszóval, a próféta itt azt a felfoghatatlan gondosságot írja le, amellyel Isten szüntelenül ügyel a mi üdvösségünkre, hogy teljesen meg lehessünk róla győződve: soha nem fog elhagyni, bár érhet minket sok és hatalmas megpróbáltatás.
16. Ímé, az én markaimba metszettelek fel téged. Újabb hasonlattal írja le azt a felfoghatatlan gondoskodást, amit az Úr irántunk gyakorol. Közmondás, hogy „ujjainkon van”, mikor valami teljesen és mélyen bele van rögzítve az emlékezetünkbe. S Mózes, mikor a törvény feletti folytonos elmélkedést ajánlja, ezt mondja: „És kössed azokat a te kezedre jegyül”, azaz Isten parancsolatainak mindig a szemük előtt kell lenni (5Móz6:8). Most ugyanazt a hasonlatot használja, mintha ezt mondta volna: „Nem tudok a kezeimre nézni anélkül, hogy ne őket látnám bennük. A szívembe vésve hordozlak, így semmiféle feledékenység sem képes elhomályosítani téged: egyszóval nem tudlak elfelejteni anélkül, hogy magamat is el ne felejteném”. Igaz, Istennek nincsenek markai, se testi alakja, de a Szentírás alkalmazkodik a mi gyenge képességeinkhez az Isten irántunk érzett szeretetének kifejezése során.
Kőfalaid előttem vannak szüntelen. Mivel az egyházat gyakorta nevezik Isten „lakóhelyének”, vagy „városának” (s innen származik a Szentírásban gyakorta használt építés-hasonlat, Zsolt102:17, Jer24:6, Mt16:18), úgy használja is a „falak” jelképes fogalmát, mellyel az egyház békességét és bővelkedését írja le. Mintha azt mondta volna: gondoskodik róla, hogy Jeruzsálem növekedjen és virágozzék. De azt is észre kell venni, hogy a „falak” fogalom az államigazgatás helyes rendjét és fegyelmét jelenti, amelyről Isten kijelenti, hogy szüntelen és fáradhatatlan őre lesz. Emlékezzünk meg arról, hogy ez a prófécia annak a félelmetes sivárságnak az idején vált valóra, mikor Jeruzsálem „falai”, melyek az egyház élő képmásai voltak, ledöntettek, a templom leromboltatott, és a kormányzatot megdöntötték, egyszóval mikor minden megsemmisült és majdnem a földig romboltatott. Rögtön ezután ugyanis azt ígéri, hogy minden helyre lesz állítva.