Title: Luk 24,
Author: Borzasi Laptop
Last saved by: B. Sandor

Luk 24,13-35
Igemagyarázat
Matthew Henry bibliakommentárjából (1711)
angolról fordította: Borzási Sándor, 2008. Lupény.
Forrás: http://www.ccel.org/ccel/henry/mhc5.Luke.xxv.html

^13 És ímé azok közül ketten mennek vala ugyanazon a napon egy faluba, mely Jeruzsálemtõl hatvan futamatnyira vala, melynek neve vala Emmaus. ^14 És beszélgetének magok közt mindazokról, a mik történtek. ^15 És lõn, hogy a mint beszélgetének és egymástól kérdezõsködének, maga Jézus hozzájok menvén, velök együtt megy vala az úton. ^16 De az õ szemeik visszatartóztatának, hogy õt meg ne ismerjék. ^17 Monda pedig nékik: Micsoda szavak ezek, a melyeket egymással váltotok jártotokban? és [miért] vagytok szomorú ábrázattal? ^18 Felelvén pedig az egyik, kinek neve Kleofás, monda néki: Csak te vagy-é jövevény Jeruzsálemben, és nem tudod minémû dolgok lettek abban e napokon? ^19 És monda nékik: Micsoda dolgok? Azok pedig mondának néki: A melyek [esének] a Názáretbeli Jézuson, ki próféta vala, cselekedetben és beszédben hatalmas Isten elõtt és az egész nép elõtt: ^20 És mimódon adák õt a fõpapok és a mi fõembereink halálos ítéletre, és megfeszíték õt. ^21 Pedig mi azt reméltük, hogy õ az, a ki meg fogja váltani az Izráelt. De mindezek mellett ma van harmadnapja, hogy ezek lettek. ^22 Hanem valami közülünk való asszonyok is megdöbbentettek minket, kik jó reggel a sírnál valának; ^23 És mikor nem találták az õ testét, [haza] jöttek, mondván, hogy angyalok jelenését is látták, kik azt mondják, hogy õ él. ^24 És azok közül némelyek, kik velünk valának, elmenének a sírhoz, és úgy találák, a mint az asszonyok is mondták; õt pedig nem látták. ^25 És õ monda nékik: Óh balgatagok és rest szívûek mindazoknak elhivésére, a miket a próféták szóltak! ^26 Avagy nem ezeket kellett-é szenvedni a Krisztusnak, és úgy menni be az õ dicsõségébe? ^27 És elkezdvén Mózestõl és minden prófétáktól fogva, magyarázza vala nékik minden írásokban, a mik õ felõle megirattak. ^28 Elközelítének pedig a faluhoz, a melybe mennek vala; és õ úgy tõn, mintha tovább menne. ^29 De kényszeríték õt, mondván: Maradj velünk, mert immár beestvéledik, és a nap lehanyatlott! Beméne azért, hogy velök maradjon. ^30 És lõn, mikor leült velök, a kenyeret vévén, megáldá, és megszegvén, nékik adá. ^31 És megnyilatkozának az õ szemeik, és megismerék õt; de õ eltünt elõlük. ^32 És mondának egymásnak: Avagy nem gerjedezett-é a mi szívünk mi bennünk, mikor nékünk szóla az úton, és mikor magyarázá nékünk az írásokat? ^33 És felkelvén azon órában, visszatérének Jeruzsálembe, és egybegyûlve találák a tizenegyet és azokat, a kik velök valának. ^34 Kik ezt mondják vala: Feltámadott az Úr bizonynyal, és megjelent Simonnak! ^35 És ezek is elbeszélék, mi történt az úton, és miképen ismerték meg õk a kenyér megszegésérõl. 
http://www.ccel.org/ccel/bible/hu.Luke.24.html 

Krisztus megjelenése e két tanítványnak említve volt már említve előbb, de csak futólagosan, Mk 16,22-ben. Itt részletesen el van beszélve. Krisztus feltámadásának napján történt. Az első napján annak az új világnak, mely vele együtt felkelt. E két tanítvány közül az egyik Kleofás vagy Alfeus volt, akit a régiek Krisztus nevelőapja, József testvérének tartanak. Hogy a másik ki volt, nem tudjuk biztosan. Egyesek úgy vélik, hogy Péter volt. Az nyilvánvaló valóban, hogy Krisztus megjelent külön Péternek ezen a napon, amiről a tizenegy beszélt maguk között, 34.v. s erről Pál is említést tesz 1Kor 15,5-ben. De nem lehetett Péter a kettő közül az egyik. Mert ő egyike volt a tizenegynek, akikhez e kettő visszatért. S emellett mi Pétert elég jól ismerjük, hogy azt gondoljuk, hogy ha ő lett volna a kettő közül az egyik, úgy bizonyára ő lett volna a szóvivő, s nem Kleofás. Mindenesetre egyike volt azoknak, akik a tizenegyhez csatlakoztak, amint a 9. versben meg van említve. Nos, e terjedelmes történetben megfigyelhetjük,
I. E két tanítványnak a gyaloglását s beszélgetését. Mentek egy Emmaus nevezetű faluba,  ami számítás szerint két órai távolságra van Jeruzsálemtől. Itt hatvan futamatnyinak van nevezve, ami a mi mértékegységünk szerint hét mérföldet tesz ki. 13.v. Hogy valami üzleti ügyben, valami ügy intézésében mentek-e oda, vagy valamely barátjukat meglátogatni, nem tűnik ki. Én úgy gyanítom, hogy Galilea felé tartottak, azzal a szándékkal, hogy többet nem érdeklődnek e Jézus után; hogy azt tervezték, visszavonulnak és lopakodva elosonnak a társaságból, anélkül, hogy engedélyt kapnának, vagy kérnének tőlük.  Mert az aznap reggel kapott hírek a Mester feltámadásáról csak üres beszédeknek tűntek előttük. S ha így volt, nem csoda, hogy arról kezdtek gondolkozni, hogy a legjobb lesz, ha minél hamarabb hazafelé veszik útjukat. De amint mentek, beszélgettek egymással azokról a dolgokról, amik történtek. 14.v. Nem volt bátorságuk ezen dolgokról beszélgetni s arról tanácskozni, hogy mit lehetne tenni a jelen helyzetben ott Jeruzsálemben, a zsidóktól való félelem miatt. De amikor kimentek a zsidók hallóköréből, beszélgethettek ezek felől nagyobb szabadsággal. Beszélgettek e dolgok felől, érveltek egymással a Krisztus feltámadásának valószínűségeiről. Mert annak függvényében, ahogy ezek tűntek szemükben, készek voltak akár előre menni, akár visszatérni Jeruzsálembe. Jegyezzük meg: Nagyon illik Krisztus tanítványaihoz, hogy amikor együtt vannak, beszélgessenek Krisztus haláláról és feltámadásáról. Ekképpen gyarapíthatják és hasznosíthatják egymás ismeretét; felfrissíthetik egymás emlékezőtehetségét; és kölcsönösen felgerjeszthetik egymásban a kegyes érzelmeket.
II. A jó útitársat, akire akadtak az úton, amikor Jézus hozzájuk jött, és melléjük szegődött, (15.v.). Ők menvén beszélgettek és egymástól kérdezősködtek, s talán az érvek heves kereszttüzében voltak, egyikük hevesen érvelt a Mester feltámadása lehetőségében bízva, remélve hogy felállítja a királyságát. A másik viszont kétségbeesve tiltakozott. Jézus hozzájuk szegődött, mint egy idegen, ki látva, hogy ők ugyanazon az úton mennek melyen ő ment, tudtukra adta, hogy örvendene, ha az ő társaságukban lehetne. Megjegyezhetjük bátorításul, a magunk közti keresztyén társalgások és építő eszmecserék fenntartására, hogy ahol csak ketten ilyen munkában foglalatoskodnak, Krisztus hozzájuk jön, harmadikként. Amikor az istenfélők tanakodnak egymással, az Úr figyel és hallgat; s velük van igazán, valóságosan. Úgyhogy, ha ketten ekként egybefonódnak hitben és szeretetben, hármas kötéllé válnak, ami nem hamar szakad el. Préd 4,12. Beszélgetésükben, egymástól való kérdezősködésükben Krisztus után tudakozódtak. A róla szóló értesüléseket összehasonlítgatták, hogy egy jobb ismeretre jussanak felőle. S ekkor Krisztus hozzájuk jött. Jegyezzük meg, Akik Krisztust keresik, meg fogják őt találni. Kijelenti magát azoknak, akik utána kérdezősködnek, s ismeretet ad azoknak, akik helyesen használják azt az ismeretet, amellyel már rendelkeznek. Amikor a jegyes az őrizőktől kérdezősködött az ő szerelmese felől, alig ment el, s már megtalálta azt, akit az ő lelke szeretett. Én 3,4. De, bár Krisztus velük volt, ők először nem voltak ennek tudatában. 16.v. Szemeik visszatartóztattak, hogy őt meg ne ismerjék. Úgy tűnik, hogy ez egyrészt a tárgy megváltozása miatt volt, - (mert azt olvassuk Márknál, hogy most más formában jelent meg) -, illetve az érzékszerv korlátozásában, (mert az is mondva van, hogy szemeik visszatartóztatának isteni erő által), - vagy amint egyesek vélik, a közeg volt zavaros, a levegő annyira ködös volt, hogy nem voltak képesek felismerni, hogy kivel állnak szemben. Nem lényeges miképpen történt, de úgy történt, hogy nem ismerték meg őt. Krisztus így rendelte el a dolgot, hogy szabadabban beszélgethessenek vele, s ő velük, s hogy kitűnjék, hogy az Ő Igéje s annak hatása nem függ az ő testi jelenlététől, amihez a tanítványok most túlságosan hozzá voltak nőve, s amelytől el kellett őket szakítani;  hanem hogy képes tanítani őket, s gerjedeztetni szívüket mások által is, akik bírni fogják az ő lelki jelenlétét, s akikkel kegyelme láthatatlanul együtt munkálkodik. 
III. A köztük végbement, lezajlott beszélgetést, amikor Krisztus ismerte őket, de ők nem ismerték őt. Most Krisztus és tanítványai, amint történni szokott jóbarátoknál, amikor inkognitóban vagy álruhában találkoznak, itt kérdéseket tesznek fel egymásnak. 
1. Krisztus első kérdése hozzájuk az ő jelenlegi szomorúságukkal kapcsolatos, ami nyilván kiütközött ábrázatukon: Micsoda szavak ezek, amelyeket egymással váltotok jártotokban? és miért vagytok szomorú ábrázattal? 18.v. Egy nagyon kedves és barátságos kérdés. Figyeljük meg,
(1.) Szomorúak voltak. Egy idegen is észrevette rajtuk, hogy így áll a dolog. [1.] Elvesztették drága Mesterüket, és saját számításuk alapján ítélve teljesen csalódtak az iránta táplált reményeikben.  Teljesen feladták az egész dolgot s nem tudták mihez kezdjenek, hová forduljanak, hogy helyreálljanak. Jegyezzük meg, Krisztus tanítványainak okuk van szomorúaknak lenni, amikor Ő visszavonul tőlük, okuk van böjtölni, amikor a Vőlegény elvétetik tőlük. [2] Noha feltámadt a halálból, de mivel nem tudták, vagy nem hitték el, ezért még mindig szomorúak voltak. Jegyezzük meg, Krisztus tanítványai gyakran szomorúak és szomorú ábrázatúak még akkor is, amikor örömre lenne okuk, de hitük erőtlensége miatt képtelenek a nekik felajánlott áldást elfogadni. [3.] Szomorúak lévén, beszélgettek egymással Krisztusról. Jegyezzük meg, Először, Illik a keresztyénekhez, hogy Krisztusról beszéljenek. Ha szívünk oly telve lenne vele, s azzal, amit értünk tett és szenvedett, amint ez kellene hogy legyen, úgy a szív teljességéből szólna a száj, nemcsak Istenről és az ő gondviseléséről, hanem Krisztusról, s az ő üdvözítő kegyelméről és szeretetéről. Másodszor, A jó társaság s a jó beszélgetések egy nagyszerű orvosságot jelentenek a ránk települő szomorúság ellen. Amikor Krisztus tanítványai szomorúak voltak, nem ment mindegyik a maga útjára, hanem továbbra is összetartottak, amint Ő kiküldötte őket kettőnként. Jobb kettőnek, mint egynek, különösen a szomorúság idején. Ha utat engedünk a szomorúságnak, valószínűleg megkönnyebbedünk tőle; s ha újra megtárgyaljuk azt, s többet beszélünk róla, valószínű, hogy ezáltal jobb kedélyállapotba beszéljük magunkat. A szomorúságot közösen viselők, kell, hogy kölcsönösen vigasztalják is egymást. Olykor a leghatékonyabb vigasztalást az ilyenek adhatják egymásnak.
(2.) Krisztus hozzájuk jött, s érdeklődött beszédjük tárgya s szomorúságuk oka felől.  Micsoda beszédek ezek, Miről beszélgettek magatok között? Habár Krisztus immár bizonyos értelemben bement az ő megdicsőült állapotába, mégis, továbbra is gyöngéd volt tanítványaival szemben és törődött az ő vigaszukkal. Úgy beszél, mint akit bántja az, hogy őket szomorúaknak látja: Miért oly komor ma a ti orcátok? 1Móz 40,7. Jegyezzük meg, a mi Urunk Jézus felfigyel az ő tanítványainak szomorúságára s bánataira, s az ő nyomorúságuk neki is fáj. Ő is szenvedi azokat. Krisztus ezáltal arra tanít bennünket, [1.] Hogy közlékenyek, beszédesek legyünk. Krisztus itt beszédbe elegyedik két igen szomorú emberrel, noha teljesen idegen volt előttük s nem ismerték őt, s ezek hamarosan megszerették, befogadták őt. Nem illik a keresztyénekhez a szomorúság, búskomorság, sem az elkülönülés vagy hallgatagos zárkózottság. Hanem az illik, hogy gyönyörködjünk a jó társaságban, s örömünket leljük benne. [2.] Továbbá arra taníttatunk ezáltal, hogy együttérzők legyünk. Amikor barátainkat szomorúságban, bánatban látjuk, mint Krisztus itt, kell, hogy észrevegyük szomorúságukat, s tőlünk telhetőleg a legjobb tanácsot s vigaszt adjuk a számukra. Sírjatok a sírókkal.
2. Válaszként erre, ők egy kérdést tesznek fel neki az ő idegenvolta felől. „Csak te vagy idegen Jeruzsálemben, és nem tudod, milyen dolgok lettek abban ezekben a napokban?” Figyeljük meg, (1.) Kleofás egy tiszteletteljes választ adott neki. Nem azt mondta nyersen: „Amit mi beszélünk, ahhoz neked semmi közöd. Nem tartozik az rád.” S nem küldte el, hogy lásson a maga dolga után. Jegyezzük meg, Nekünk tisztelettudóknak kell lennünk azok iránt, akik tisztelettel vannak irántunk, s előzékenyek kell legyünk úgy beszédben, mint cselekedetben. Veszélyes idők jártak most Krisztus tanítványaira, s Kleofás mégsem volt gyanakvó ez idegen iránt, hogy valami hátsó szándékkal lenne irántuk, hogy őket beárulhatja, vagy nyomorúságba viheti. A szeretet nem gondol rosszra! Nem, még az idegenek iránt sem! (2.) Ő maga gondolataiban tele van Krisztussal, az ő halálával és szenvedéseivel, és csodálkozik, hogy más nincs így. „Micsoda? Te idegen vagy Jeruzsálemben, mint aki nem tudod, hogy mik történtek ott a mi Mesterünkkel?” Jegyezzük meg: Azok valóban idegenek Jeruzsálemben, akik nem tudnak Krisztus haláláról és szenvedéséről. Micsoda?! ők Jeruzsálem leányai, és ily kevésbé ismerik Krisztust, hogy azt kérdezik: Micsoda a te szerelmesed egyéb szerelmesek felett? (3.) Kleofás nagyon készséges informálni ezt az idegent Krisztus felől, kész arra, hogy további beszélgetést folytasson vele erről a témáról. Nem szeretné, hogy senki, aki csak emberi ábrázattal bír, tudatlan legyen Krisztus iránt. Jegyezzük meg: akik maguk rendelkeznek a megfeszített Krisztus ismeretével, minden tőlük megtehetőt megtesznek, hogy terjesszék ezt az ismeretet, és másokat is a vele való ismeretségbe vezessenek. És megjegyzést érdemel, hogy ezek a tanítványok, akik annyira készségesek voltak az idegent tanítani, tanítást nyertek általa. Mert akinek van, és használja azt, amije van, annak még több adatik. (4.) Abból amit Kleofás mond, kitűnik, hogy a Krisztus halála, nagy zajt csapott Jeruzsálemben, úgy hogy nem lehetett elképzelni, hogy lenne olyan idegen a városban, aki nem tudott volna róla. Ez képezte a beszéd tárgyát az egész városban, ezt tárgyalták minden társaságban. Ekként a dolog tényként általánosan ismert lett, amit a Lélek kitöltetése után meg kellett magyarázni. 
3. Krisztus válaszként megkérdezi őket az ő ismeretük felől, 19.v. Ezt mondta nekik : Micsoda dolgok? és ekképpen magát továbbra is idegennek mutatta. Figyeljük meg: (1.) Jézus Krisztus kicsiny dolognak tartotta az ő saját szenvedéseit, az előtte levő örömhöz képest, ami szenvedéseiért való jutalomként várt rá. Most, hogy bemegy a dicsőségbe,  figyeld, mily könnyű szívvel tekint vissza szenvedéseire: Micsoda dolgok? Neki volt oka tudni, hogy micsoda dolgok voltak azok, mert számára azok keserű, nehéz dolgok voltak, s mégis azt kérdi: Micsoda dolgok? A szomorúság el lett feledve, amaz öröm miatt, hogy a mi üdvösségünk megszületett. Ő gyönyörködik a gyengeségekben miérettünk, hogy tanítson bennünket is hogy így tegyünk őérte. (2.) Akiket Krisztus tanítani szándékszik, azokat előbb megvizsgálja, hogy meddig jutottak el az ismeretben, mennyit tanultak. Meg kell mondaniuk neki, hogy melyek azok a dolgok, melyeket tudnak, s aztán ő értésükre adja azon dolgoknak a jelentéseit és bevezeti őket azok titkaiba. 
4. Ők ezek után egy leírást adnak Krisztus felől és az Ő dolgának jelenlegi állapotáról. Figyeljük meg az általuk elmondott dolgokat, 19.v. stb.
(1.) Itt van egy összefoglalása a Krisztus életének és jellemének. A dolgok, amelyekkel ők telve voltak, a názáreti Jézusra tartoztak (így nevezték őt általában), aki próféta volt, Istentől jött tanító. Egy igaz és kimagasló tant prédikál, ami nyilván a mennyből vette eredetét és a menny felé is irányította az embereket. E tanítást számos dicsőséges csodával, az irgalom csodáival erősítette meg, úgy hogy hatalmas volt cselekedetben és beszédben Isten és az egész nép előtt. Vagyis nagy kiválasztottja volt a mennynek, és nagy áldás volt a föld számára. Nyilvánvalóan Isten kegyeltje volt, s úgyszintén a népnek is kedveltje; nagyon kedves Isten előtt, nagyon jó hírnévnek örvendett az országban. Sokan vannak, akik nagyok az egész nép előtt és felnéznek rájuk az emberek, akik viszont nem olyanok Isten előtt; ilyenek voltak például az írástudók és a farizeusok. De Krisztus hatalmas volt tanításában és cselekedeteiben Isten és az egész nép előtt. Azok valóban idegenek Jeruzsálemben, akik nem tudják ezt. 
(2.) Itt van egy szerény elbeszélése az ő szenvedéseinek és halálának. 20.v. Habár ő annyira kedves volt úgy Isten, mint emberek előtt, mégis a papi fejedelmek és a főemberek, - és ez szégyen mindkettőjükre nézve -, átadták a római hatalomnak, hogy megfeszítsék őt. Különös, hogy nem súlyosbították a dolgot jobban, és nem helyeztek nagyobb vádat azokra, kik vétkesek voltak Krisztus megfeszítésében. De talán, mivel egy idegennel beszéltek, bölcs dolognak gondolták, hogy elkerüljenek minden neheztelő utalást a főpapokra és főemberekre, bármennyire igazak is azok. 
(3.) Itt van egy utalás a benne való csalódásukra, mint ami az ő szomorúságuk okát képezi: „Pedig mi azt reméltük, hogy ő az, aki meg fogja váltani az Izráelt, 21.v. Mi azok közé tartozunk, kik nemcsak úgy néztek rá, mint Mózeshez hasonló prófétára, hanem mint szabadítóra is”. Őrá építettek és nagy dolgokat vártak tőle azok, akik a váltságot várták, és e váltságban Izrael vigasztalását. Mármost, ha a halogatott reménység beteggé teszi a szívet; úgy a meghiúsult reménység, különösen egy ilyen reménység: megöli a szívet. De figyeld meg, hogy mikként tették kétségbeesésük alapjává azt, ami, ha helyesen megértették volna, a legerősebb alapját képezte volna reménységüknek; mert ez volt az Úr Jézus Krisztus halála. Mi azt hittük, mondják, hogy Ő az, aki meg fogja váltani az Izráelt.. És nem ő az, aki megváltotta Izráelt? Sőt nem az ő halálával fizette meg az ő váltságuk árát? Hát nem volt-e szükséges ahhoz, hogy Izráelt megváltsa, hogy szenvedjen? Úgyhogy most miután az ő munkájának legnehezebb része véget ért, több okuk volt, mint bármikor is azt hinni, hogy Ő az, aki megváltja Izráelt. Mégis most készek feladni az egészet.
(4.) Itt van egy említéstétel az ő jelenlegi döbbenetükről, az ő feltámadásával kapcsolatban. [1.] „Ez a harmadik napja hogy őt megfeszítették és meghalt, és ez volt az a nap amelyen vártuk hogy feltámadjon dicsőségben, külső pompában, és megmutassa magát nyilvánosan, fenségben, mint ahogy három nappal ezelőtt mindenki előtt gyalázatban tűnt fel, de nem látjuk semmi jelét ennek. Semmi sem történik úgy, ahogyan mi vártuk, üldözőinek meggyőzésére és zavarba hozására, s tanítványainak  megvigasztalására, hanem minden néma és hallgatag”. [2.] Elismerik hogy volt köztük egy olyan jelentés, hogy feltámadt a halálból; de erről, úgy látszik, nagyon lekicsinylően beszélnek, s mint olyan dologról, amire nem sokat lehet alapozni: „Valami közülünk való asszonyok is megdöbbentettek minket, (csakis ennyit értek el nálunk) kik jó reggel a sírnál valának; És úgy találták, hogy a testet elvitték, s azt mondták, hogy angyalok jelenését is látták, kik azt mondják, hogy õ él.  22.23.v. De mi azt hisszük, hogy ez csak az ő képzelődésük volt, s nem valóság. Mert az angyalok inkább az apostolokhoz küldettek volna, nem az asszonyokhoz s az asszonyok könnyen becsaphatók”.  [3.] Elismerik, hogy az apostolok közül némelyek elmentek a sírhoz, s azt üresnek találták, 24.v.. „De őt nem látták, s ezért okunk van félni, hogy Ő nem támadt fel. Mert ha feltámadt volna, bizonyára megmutatta volna magát nekik. Így hát a dolgot összefoglalva: nincs nagy okunk azt gondolni, hogy feltámadt, s ezért nincsenek már nagy elvárásaink iránta. Minden reményünk oda lett szegezve vele együtt a keresztre, s el lett temetve a sírjába.” 
(5.) Urunk Jézus bár ismeretlenné tette magát előttük ábrázatban, de megismerteti velük magát Igéjében. 
[1.] Megfeddi őket tompaságukért, és hitük gyengesége miatt az ótestamentumi írásokkal szemben. „Ó, bolondok és rest szívűek mindazok elhívésére...” 25.v. Mikor Krisztus megtiltotta számunkra, hogy felebarátunknak ezt mondjuk: Bolond, ezt azért tette, hogy visszatartson minket az értelmetlen gyalázkodásoktól, de nem a méltányos feddések adásában akart ezzel megakadályozni. Krisztus bolondoknak  nevezte őket, nem olyan jelentéssel hogy gonoszok, hanem, mint ami gyarló, gyenge embereket jelent. Ő bolondoknak nevezhette őket, mert ismeri a mi balgatagságunkat, a bolondságot, ami szívünkhöz köttetett. Bolondok azok, akik saját érdekeik ellen cselekszenek; s így tettek azok, kik nem voltak hajlandók elfogadni a nekik adott bizonyságokat Mesterük feltámadása felől, hanem félretolták annak vigaszát. Amit Krisztus bolondságként megítél bennük, az, Először, Hitre való restségük. A hívőket bolondoknak csúfolják az ateisták, a hitetlenek és a szabad-gondolkozók; legszentségesebb hitüket balga hiszékenységnek minősítik. De Krisztus azt mondja, hogy azok a bolondok, akik restek a hívésre, s távol tartatnak attól azon előítéleteik miatt, melyeket sohasem hajlandók részrehajlás nélkül megvizsgálni. Másodszor, A próféták írásait restek voltak elhinni.  Nem azért feddi őket főként, hogy restek voltak elhinni az asszonyok s az angyalok bizonyságtételét, hanem azért, ami mindenek okát képezte: restek voltak hinni a prófétáknak: mert ha megadták volna az ótestamentumi prófétáknak az őket megillető figyelmet és tekintélyt, úgy éppoly bizonyosak lettek volna Krisztus feltámadása felől azon a reggelen (mivel halála után harmadik nap volt immár), mint amilyen bizonyosak voltak a felkelő nap felől mert a próféták által meghatározott események sorrendje és folyamata nem kevésbé bizonyos és változhatatlan, mint a gondviselés által megállapított események. Ha csak egy kissé jobban ismernők az Írást s az isteni tanácsvégzéseket, oly mértékben, amint azok kijelentettek az írásban, úgy nem vennének erőt rajtunk azok a zavarok, amelyekbe sokszor belebonyolítjuk magunkat. 
[2.] Kimutatja számunkra, hogy a Krisztus szenvedései, melyek ily botránykövet jelentettek nekik, s emiatt képtelenek voltak hinni az ő dicsőségében, valójában a meghatározott utat képezték az Ő dicsőségéhez; s nem is tudott volna eljutni arra más úton (26.v.): „Nem ezeket kellett-e szenvednie a Krisztusnak (a Messiásnak) és így menni be az ő dicsőségébe? Nem volt-e Istennél elrendelve, s ez elrendelés kijelentve, hogy a megígért Messiásnak előbb szenvednie kell s azután uralkodnia, hogy keresztjén keresztül kell a koronájához mennie?!” Sohasem olvasták Ézsaiás 53.-ik részét és Dániel 9. részét, ahol a próféták igen világosan beszélnek a Krisztus szenvedéséről és az azok után való dicsőségről? 1Pt 1,11. Krisztus keresztje volt az, amivel sehogy se tudták kibékíteni magukat: nos itt felmutat előttük két dolgot, ami elveszi a kereszt gyalázatát: - Először, hogy a Messiásnak el kellett szenvednie ezen dolgokat: s ezért szenvedései nemcsak hogy semmi ellenbizonyítékot nem jelentenek Messiás voltával szemben, hanem valójában annak pozitív bizonyítékai, mint ahogy a szentek szenvedései az ő istenfiúságuk bizonyítéka. És Krisztus szenvedései távolról sem hiúsítják meg iránta való elvárásaikat, hanem lényegében ezek képezik reménységünk fundamentumát. Hisz nem válhatott volna Üdvözítővé (Szabadítóvá) ha nem lett volna Szenvedő. Krisztus a mi megváltásunkat önként vállalta magára; de mivel magára vállalta, ezért szükséges volt szenvednie és meghalnia. Másodszor, Hogy miután elszenvedte ezeket, be kellett menjen az ő dicsőségébe, amit megcselekedett az ő feltámadásában: ez volt első lépése fölfelé. Figyeljük meg, az Ő dicsőségének van nevezve, mivel igazán megillette Őt (teljes joga volt hozzá); s ez volt az a dicsőség, mellyel bírt a világ létele előtt. Be kellett mennie ebbe, mert ebben, éppúgy mint szenvedéseiben, az Írásoknak be kellett teljesedniük. Kellett előbb szenvednie, s aztán bemennie az ő dicsőségébe; s ekképpen a kereszt gyalázata  örökre eltöröltetett, s ezáltal mi is fel vagyunk szólítva, hogy számítsunk előbb a töviskoszorúra s aztán a dicsőség koronájára. 
[3.] Megmagyarázta nekik az Ótestamentumi írásokat, melyek a Messiásról szóltak, s feltárta előttük, hogyan teljesedtek be ezek a Názáreti Jézusban; s most ő sokkal többet tud mondani nekik felőle, mint amennyit ők tudtak előbb mondani neki (27.v.): Elkezdvén Mózestől, az Ószövetség első ihletett írójától, sorra vette az összes prófétákat, és megmagyarázta nekik az ő reá tartozó dolgokat, kimutatván, hogy a szenvedések, melyeken most keresztülment, semmiképpen nem döntik meg az Írásnak róla szóló próféciáit, hiszen épp ebben nyerik beteljesedésüket. Mózessel kezdte, ki feljegyezte az első ígéretet, melyben világosan meg lett jövendölve, hogy a Messiás sarka mardosva lesz, de ezáltal, s ezzel egy időben a kígyó feje helyrehozhatatlan módon össze lesz zúzva (1Móz 3,15). Jegyezzük meg, Először, Az egész Szentírásban széjjelhintve ott vannak a Krisztus felőli dolgok, amelyeket nagyon hasznos összegyűjteni és egymás mellé helyezni. Nem mehetsz messzire az Írás semmilyen részén, hogy ne találnál valamire, ami Krisztusra vonatkozik: bizonyos próféciára, bizonyos ígéretre, vagy imára, előképre vagy más egyébre: mert Ő az igazi kincs, amely az Ószövetség szántóföldjében el van rejtve. Az evangéliumi kegyelem aranyfonala végigvonul az egész Ószövetségen.  Minden helyen ott találunk egy fehér kövecskét. Másodszor, A Krisztusról szóló dolgokat szükséges megmagyarázni (magyarázatot igényelnek). A komornyik, noha tanult ember volt, nem állította, hogy érti őket, hacsak valaki meg nem magyarázza neki (Csel 8,31); mert azok homályosan voltak annakidején kijelentve, ama rendtartásnak megfelelően: de most, hogy a lepel elvétetett, az Újszövetség magyarázza az Ószövetséget. Harmadszor, Maga Jézus Krisztus a legjobb írásmagyarázó; különösen a róla szóló írásoknak: és még feltámadása után is ezt a módot használta, hogy övéit az ő ismeretének titkait bevezesse; nem az Írástól független új kijelentéseket bocsátva elő, hanem kimutatva, hogy miként teljesedtek be az Írások, s tanítványait azok tanulmányozására irányítva, hogy azokat tisztelettel kezeljék. Még a Jelenések könyve is csak egy második része az Ótestamentumi próféciáknak, rájuk van tekintettel. Ha az emberek nem hisznek Mózesnek és a prófétáknak, úgy gyógyíthatatlanok. Negyedszer, az Írások tanulmányozásában jó, ha módszeresek vagyunk, s azokat sorba vesszük; mert az Ószövetségi világosság fokozatosan fénylik a teljes délig; és jó megfigyelni, hogy miként beszélt Isten hajdan, gyakran és különféle módon az atyáknak, (a folyamatosan következő jövendölések által hasznosítva s megvilágosítva az előbbieket), az Ő Fia felől, aki által most hozzánk beszél (Zsid 1,1). Egyesek Bibliájukat helytelenül kezdik olvasni: a Jelenések tanulmányozásával kezdik; de Krisztus itt arra tanít minket, hogy Mózessel kezdjük. Ennyit a köztük lezajlott társalgásról. 
IV. Itt van Krisztusnak önfelfedése, ahogyan magát végül megismertette velük. Bizonyára sokan nagy összeget adnának azért a prédikációért, bibliamagyarázatért, melyet Krisztus mondott nekik az úton. Isten nem tartotta szükségesnek, hogy az utókorra megmaradjon. Mert annak tartalmát és lényegét megtaláljuk más Írásokban. A tanítványokat annyira elbűvölte a tanítás, hogy úgy gondolták, túl hamar elértek úticéljukhoz. De valóban úgy volt. „Elközelíttettek ahhoz a helyhez, ahova mennek vala”. (28.v), ahol, úgy látszik, elhatározták, hogy megszállnak azon az éjszakán. És most,
1. Kérlelték, hogy maradjon velük: „Ő úgy tett, mintha tovább menne”, nem mondta, hogy tovább akar menni, hanem úgy tűnt számukra, hogy tovább akar menni, s nem ment sietve barátai házához, mert e viselkedés nem lett volna illő egy idegenhez, ha nem hívják meg oda. Tovább ment volna, ha nem marasztalják; úgyhogy, nem volt itt semmi tettetés a dologban. Ha egy idegen szégyenlősen vonakodik, mindenki tudja, mit jelent ez: nem veti magát szemtelenül házadba vagy társaságodba. De ha kinyilvánítod, hogy igazán kívánod őt társaságodban, vendégedként, úgy bizonyára nem utasítja el meghívásodat. S ez volt lényegében, amit Krisztus cselekedett, amikor úgy tett, mintha tovább menne. Jegyezzük meg, Akik szeretnék Krisztust, hogy velük lakjon, meg kell hívniuk, s kényszeríteniük kell őt. Noha sokszor megtörténik, hogy megtalálják azok, akik nem keresték, mégis, csupán azok lehetnek bizonyosak afelől, hogy megtalálják Őt, akik Őt teljes szívből keresik. S ha úgy látszik, hogy elmegy, félrevonul tőlünk, az csak azért van, hogy a mi erőszakos sóvárgásunkat kivonja belőlünk, mint ahogy itt is történt: kényszerítették Őt. Mindketten megragadták kezeikkel, és egy kedves, barátságos erőszakkal azt mondták: Maradj velünk. Jegyezzük meg. Akik megtapasztalták a Krisztussal való közösség örömét és áldását, nem tehetnek mást, minthogy még inkább kívánják az ő társaságát, és kérik őt, nemcsak hogy járjon velük egész nap, hanem, hogy maradjon velük éjszakára is. Amikor a nap immár eltelőben van, estefelé jár s pihenésre gondolunk, akkor nagyon megfelelő, hogy szemünket Krisztusra függesszük, s kérjük Őt, hogy maradjon velünk, jelentse ki magát nekünk, töltse meg elméinket felőle való jó gondolatokkal, s iránta való jó érzelmekkel. Krisztus engedett az ő erőszakoskodásuknak: Bement tehát hozzájuk, hogy velük maradjon. Ennyire kész Krisztus további utasításokat és vigasztalásokat adni azoknak, akik hasznosítják azt, mit már Tőle kaptak. Ő megígérte, hogy ha valaki megnyitja az ajtót, s szívesen fogadja Őt, bemegy ahhoz. Jel 3,20. 
2. Kijelentette magát nekik, 30-31.v.  Feltételezhetjük, hogy tovább folytatta a velük való beszélgetést, amit megkezdtek az úton. Mert Isten dolgairól beszélned kell, amikor házadban ülsz, éppúgy, mint mikor úton jársz. Miközben gyorsan vacsorát készítettek (ami valószínűleg hamar megtörtént, mert készletük kevés volt és egyszerű), kétség nélkül olyan beszéddel kötötte le őket, amelyek jók és hasznosak voltak az épülésre. S úgyszintén amikor asztalhoz ültek is, bizonyára az ő ajkai táplálták őket. De még mindig nem sejtették egyáltalán azt, hogy maga Jézus volt, aki mindez ideig velük társalgott, míg végül Ő elérkezettnek látta az időt, hogy levesse álruháját, s aztán eltűnjön előlük. (1) Elkezdték gyanítani, hogy Ő az, amikor leültek enni, s ő átvette a házigazda szerepét, amit oly magára jellemző módon teljesített, s úgy, mint ahogy mindig is tette a tanítványok között, úgy hogy ezáltal felismerték őt. Vette a kenyeret, megáldotta, megtörte és nekik adta. Ezt az Ő szokása szerint tette, olyan mozdulatokkal, arckifejezéssel, olyan tekintéllyel és szeretetteljesen; talán ugyanazon kifejezéseket használva az áldásmondásban, hálát adva a kenyérért, s úgy nyújtotta át, nekik adta a kenyeret. Ez nem csodálatos étel volt, mint amaz öt kenyér, nem is sákramentális étel, mint az Úrvacsora, hanem közönséges eledel volt; s mégis Krisztus itt ugyanazt tette, amit tett amazok esetében is, hogy bennünket arra tanítson, hogy tartsuk fenn Istennel való közösségünket Krisztus által a gondviselés közönséges dolgaiban éppúgy, mint a különleges rendtartásokban és rendelésekben; és kérjünk áldást és adjunk hálát minden egyes étkezésnél, és lássuk be, hogy mindennapi kenyerünket, Jézus Krisztus, a mi Mesterünk keze adja s szegi meg, nem csak a nagy Családban, hanem a mi otthonainkban, családjainkban is. Valahányszor leülünk étkezni, ültessük Krisztust az asztalfőre. Úgy vegyük az ételt, mint amit Ő megáldott számunkra, és együnk és igyunk az Ő dicsőségére és fogadjuk elégedetten és hálás szívvel, amit Ő jónak lát megszegni a mi számunkra; legyen bár akármilyen száraz kenyérben is részünk. Méltán fogadhatjuk örömmel, ha hit által képesek vagyunk látni, hogy az Krisztus kezéből érkezik hozzánk és az Ő áldásával van fűszerezve. (2.) Hirtelen szemeik megnyilatkoztak, s akkor meglátták ki az, és igen jól megismerték Őt. Bármi volt is, ami eddig elrejtette Őt előlük, az most elvétetett az útból, a köd eloszlott, a fátyol elvétetett, és minden kételyen felül állt, hogy ez az ő Mesterük. Ő bölcs és szent célok érdekében magára ölthette valaki másnak a formáját, de senki sem képes az ő formáját magára ölteni, s ezért ez csak Ő lehet. Lásd meg, hogy Krisztus az Ő Lelke és kegyelme által miként fedi fel magát az övéi előtt: [1.] Megnyitja az Írásokat számukra, mert ezek azok, melyek bizonyságot tesznek Róla azok számára, akik kutatják azokat, és keresik Őt azokban. [2.] Találkozik velük az Ő asztalánál, az Úrvacsora rendtartásában, s ott rendszerint további felfedéseket ad önmagáról: Megismerik őt a kenyérnek megtöréséről. De [3.] a munka azáltal jut teljességre, hogy megnyitja elméjük szemeit, s azt eszközli, hogy leessenek a pikkelyek szemeikről, mint ahogy történt Pállal is az ő megtérésekor. Ha az, aki adja a kijelentést, nem ad értelmet is a megértésre, úgy még továbbra is sötétségben vagyunk.

3. Ő azonnal eltűnt, elvesztették szemeik elől. Aphantos egeneto  - visszavonult tőlük. Egyszerűen, hirtelen látásuk elől eltűnt, láthatatlanná vált számukra, nem volt többé észrevehető részükre. Úgy tűnik, hogy habár Krisztus teste a feltámadás után ugyanaz a test volt, melyben szenvedett és meghalt, amint ez kitűnik a szegek helyeiből, s szenvedések nyomairól, mégis, oly messzemenően megváltozott, hogy lehetett látható, vagy láthatatlan, úgy, amint ezt ő jónak látta tenni, ami egy további lépést jelentett ahhoz, hogy dicsőséges testté váljék. Mihelyt tanítványainak egy pillanatra felfedte magát, hirtelent eltűnt. Ilyen rövidek és átmenetiek azok a látványok, melyeket Krisztusról kapunk ebben a világban. Látjuk Őt, de rövid idő múlva elveszítjük az Ő látását újra. Amikor a mennybe érünk, az Ő látását megszakítás nélkül fogjuk élvezni.
V. Itt van a viszonyulás, melyet e tanítványok tanúsítottak e találkozás s e beszélgetés után, valamint a jelentés, melyet tettek erről testvéreiknek Jeruzsálemben. 
1. A reagálás, vagy vallomás, amelyet egymáshoz fordulva tettek a Krisztus beszédének rájuk gyakorolt hatásáról (32.v.): Mondának azért egymásnak, Nem gerjedezett-e a mi szívünk bennünk?  „Az enyém bizonyára igen”, mondta az egyik. „Az enyém is úgyszintén, - mondta a másik. – „Soha sem hallottam még egy ilyen beszédet egész életemben, mely ennyire megérintett volna.”  Ekképpen, nem jegyzeteiket hasonlították össze, hanem a szívüket helyezték egymás mellé a Krisztus prédikációjának áttekintésében. A prédikációt hatalmasnak találták, még akkor is, amikor a beszélő ismeretlen volt előttük. A dolgokat igen világossá és érthetővé tette számukra; s ami még több volt, isteni melegséget, és isteni fényt árasztott lelkükbe, mely szívüket gerjedezésbe hozta, s felkeltette bennük a megszentelt és kegyes érzelmek szent tüzét. Most erről említést tesznek hitük megerősítésére, hogy valóban, ahogy legvégül látták, Jézus volt az, aki egész úton társalgott velük. „Mennyire balgák voltunk, hogy nem jöttünk rá erre előbb! Hiszen senki sem képes erre rajta kívül, senki másnak a beszéde sem tudta volna ezt elvégezni, hogy a mi szívünk bennünk gerjedezzen, amint ez megtörtént”. Lásd meg itt, hogy (1.) Milyen prédikálás hozhat jó eredményt, s tehet jó hatást. - Olyan, amilyen a Krisztusé volt. A világos prédikálás, az egyszerű, világosan érthető, ami értelmünk szintjéhez van szabva, és közvetlen közel jön hozzánk, - beszélt velünk az úton; s az igei prédikáció, - megnyilatkoztatta nekünk az Írásokat, a reá vonatkozó Írásokat. Az igehirdetőknek meg kell mutatniuk a népnek az ő vallásuk lényegét a Bibliájukban, s nem szabad más tanokat hirdetniük számukra, mint ami ott található. Ki kell mutatniuk, hogy ismeretük és hitük fundamentumává az igét tették. Jegyezzük meg, a Krisztusról szóló Írások magyarázásának közvetlen hatása az, hogy a tanítványok szíve gerjedezni kezd miközben hallgatják, egyrészt megeleveníti, másrészt megvigasztalja őket. (2.) Milyen az áldásos igehallgatás. Az, ami a szívet gerjedezteti. Amikor mélyen megérintenek minket Isten dolgai, különösen a Krisztus szeretete, mit értünk való halálában megmutatott; s szívünket ezáltal hozzá emeljük szeretetben, szent érzelmekben, teljes odaszánásban, - akkor a mi szívünk gerjedezik bennünk. Amikor a mi szívünk felemelkedik s magasra szárnyal, mint a szikrák, melyek felfelé, Istenhez szállnak; s amikor lelkünk lángra gyúl s szent buzgósággal, bűn elleni haraggal megtelik, s harcol úgy a másokban levő bűn, mint az önmagunkban levők ellen, s bizonyos mértékben megtisztíttatunk azoktól az ítéletnek s a megégetésnek Lelkével (És 4,3), - akkor elmondható, hogy a „kegyelem által a mi szívünk ekként gerjedezett”.
2. A jelentés, amelyet erről hoztak Jeruzsálemben levő testvéreiknek, 33.v. Felkeltek ugyanabban az órában. Annyira el voltak ragadtatva az örömtől, a Krisztus önfelfedése következtében, mellyel őket megajándékozta, hogy nem tudtak ott időzni s befejezni vacsorájukat, hanem nyomban visszatértek Jeruzsálembe, noha már estefelé járt az idő. Ha voltak is előbb olyan gondolataik, hogy megszakítsák Krisztussal való kapcsolatukat, ez a találkozás száműzött minden ilyen gondolatot elméjükből, s nem volt szükség többé, hogy valaki rábeszéléssel visszaküldje őket a nyájához. Úgy tűnik, hogy ez éjszakát Emmausban akarták tölteni, de most, hogy látták Krisztust, nem tudtak nyugodni, míg meg nem vitték e jó hírt tanítványainak, egyrészt hogy remegő hitüket megerősítsék, másrészt, hogy szomorú lelküket megvigasztalják ugyanazzal a vigasztalással, mellyel Isten megvigasztalta őket. Jegyezzük meg, akiknek Krisztus kijelentette magát, kötelességük, hogy másokkal is tudassák, mit cselekedett az ő lelkükkel. Amikor téged Isten megtérített, helyreállított, megvigasztalt, akkor erősítsd a te testvéreidet. Ezek a tanítványok telve voltak ez élmény áldásával, s el kellett menjenek testvéreikhez, hogy örömüknek szabad teret engedhessenek, s hogy örömöt szerezzenek nekik is, tudtukra adva, hogy az ő Mesterük feltámadott. Figyeljük meg, 1. Hogyan találták őket, éppen amikor bementek közéjük: beszélgetve ugyanarról a tárgyról, feltárva a Krisztus feltámadásának bizonyítékát. Ott találták a tizenegyet, s másokat is, kik nekik társaik voltak, egybegyűlve a késő esti órákban, valószínűleg imádkozva, s azt fontolgatva, hogy mit kell továbbá tenniük ebben a helyzetben. És úgy találták, hogy egymásnak mondták, (legontas – világos a szövegből, hogy a tizenegy mondta egymásnak, nem a kettő), s amikor a kettő bement, őrömmel és diadallal ismételgették: Feltámadott az Úr valóban, és megjelent Simonnak, 34.v.  Hogy Péter látta Őt még mielőtt a tizenkettőnek megjelent, világosan kitűnik 1Kor 15,5-ből, ahol az van mondva, hogy megjelent Kéfásnak, azután a tizenkettőnek. Miután az angyal megparancsolta az asszonyoknak, hogy mondják meg ezt különösen Péternek (Mk 16,7), igen valószínű, hogy az Úr Jézus nyomban megjelent Péternek is, azon a napon, bár nincsen efelől semmi följegyzésünk, hogy megerősítse küldötteinek üzenetét. Ezt ő elbeszélte testvéreinek. De figyeljük meg, hogy itt nem Péter beszél, nagy hangon; nem dicsekszik vele. (Ez nem lett volna illő egy bűnbánóhoz). Hanem a többi tanítványok beszélnek róla nagy lelkesedéssel: „Az Úr feltámadott valóban (ontos – igazán).  Most már minden vitán felül áll, és semmi helye sincs többé a kételynek ezzel kapcsolatban, mert megjelent nem csak az asszonyoknak, hanem Simonnak is!”  (2.) Hogyan erősítették meg ők is a tanítványok bizonyságát, beszámolva arról, amit ők láttak, (35 v): Elbeszélték azokat, amik az úton történtek. A szavak, amelyeket Krisztus szólott nekik az úton, s amelyek oly csodás erővel hatottak rájuk itt dolgoknak vannak nevezve, melyek az úton történtek. Mert a beszédek, melyeket Krisztus szól, nem üres szavak, hanem lélek és élet; és csodálatos dolgok történnek általuk az úton, - itt-ott, ahol nem is gondolták volna.  Elbeszélték azt is, hogy miként ismerték meg végül őt a kenyér megtöréséről: amikor áldást kért rájuk, Isten megnyitotta szemeiket, hogy felismerhessék Őt. Jegyezzük meg: az igazság felfedése és megismerése érdekében nagy haszonnal járna, ha Krisztus tanítványai egybevetnék észrevételeiket és tapasztalataikat, és közölnék egymással, amit megismertek és megéreztek önmagukban. 

Az emmausi tanítványok
J. C. Ryle igemagyarázata, 
(1858)

Fordítás angolról: Borzási Sándor, 2008. Lupény.
Forrás: http://www.gracegems.org/Ryle/l24.htm
^13 És ímé azok közül ketten mennek vala ugyanazon a napon egy faluba, mely Jeruzsálemtõl hatvan futamatnyira vala, melynek neve vala Emmaus. ^14 És beszélgetének magok közt mindazokról, a mik történtek. ^15 És lõn, hogy a mint beszélgetének és egymástól kérdezõsködének, maga Jézus hozzájok menvén, velök együtt megy vala az úton. ^16 De az õ szemeik visszatartóztatának, hogy õt meg ne ismerjék. ^17 Monda pedig nékik: Micsoda szavak ezek, a melyeket egymással váltotok jártotokban? és [miért] vagytok szomorú ábrázattal? ^18 Felelvén pedig az egyik, kinek neve Kleofás, monda néki: Csak te vagy-é jövevény Jeruzsálemben, és nem tudod minémû dolgok lettek abban e napokon? ^19 És monda nékik: Micsoda dolgok? Azok pedig mondának néki: A melyek [esének] a Názáretbeli Jézuson, ki próféta vala, cselekedetben és beszédben hatalmas Isten elõtt és az egész nép elõtt: ^20 És mimódon adák õt a fõpapok és a mi fõembereink halálos ítéletre, és megfeszíték õt. ^21 Pedig mi azt reméltük, hogy õ az, a ki meg fogja váltani az Izráelt. De mindezek mellett ma van harmadnapja, hogy ezek lettek. ^22 Hanem valami közülünk való asszonyok is megdöbbentettek minket, kik jó reggel a sírnál valának; ^23 És mikor nem találták az õ testét, [haza] jöttek, mondván, hogy angyalok jelenését is látták, kik azt mondják, hogy õ él. ^24 És azok közül némelyek, kik velünk valának, elmenének a sírhoz, és úgy találák, a mint az asszonyok is mondták; õt pedig nem látták. ^25 És õ monda nékik: Óh balgatagok és rest szívûek mindazoknak elhivésére, a miket a próféták szóltak! ^26 Avagy nem ezeket kellett-é szenvedni a Krisztusnak, és úgy menni be az õ dicsõségébe? ^27 És elkezdvén Mózestõl és minden prófétáktól fogva, magyarázza vala nékik minden írásokban, a mik õ felõle megirattak. ^28 Elközelítének pedig a faluhoz, a melybe mennek vala; és õ úgy tõn, mintha tovább menne. ^29 De kényszeríték õt, mondván: Maradj velünk, mert immár beestvéledik, és a nap lehanyatlott! Beméne azért, hogy velök maradjon. ^30 És lõn, mikor leült velök, a kenyeret vévén, megáldá, és megszegvén, nékik adá. ^31 És megnyilatkozának az õ szemeik, és megismerék õt; de õ eltünt elõlük. ^32 És mondának egymásnak: Avagy nem gerjedezett-é a mi szívünk mi bennünk, mikor nékünk szóla az úton, és mikor magyarázá nékünk az írásokat? ^33 És felkelvén azon órában, visszatérének Jeruzsálembe, és egybegyûlve találák a tizenegyet és azokat, a kik velök valának. ^34 Kik ezt mondják vala: Feltámadott az Úr bizonynyal, és megjelent Simonnak! ^35 És ezek is elbeszélék, mi történt az úton, és miképen ismerték meg õk a kenyér megszegésérõl. (Lk 24,13-35)

http://www.ccel.org/ccel/bible/hu.Luke.24.html 
E versekben lejegyzett történet, nem található meg a többi evangélistáknál, csak itt, Lukácsnál. Talán a feltámadt Krisztus megjelenései közül egyik sem tűnik olyan érdekesnek, mint ami ezekben az igeversekben van elénk tárva.
Jegyezzük meg ez igeszakaszból, hogy milyen hasznos s bátorító dolog a hívőknek Krisztusról beszélgetniük egymással. Két tanítványról olvastunk, akik Emmaus felé tartottak, és Mesterük keresztre feszítéséről beszélgettek. S aztán következik e jelentős mondat: „Miközben ők menvén beszélgettek, s egymástól kérdezősködtek, maga Jézus hozzájuk szegődött, s velük együtt ment az úton.” 
A lelki dolgokról való beszélgetés egy igen fontos kegyelmi eszköz. Amint a vas élesíti a vasat, úgy a testvéreikkel kicserélt gondolatok élesítik a hívők lelkét. Rendkívüli áldást áraszt mindazokra, akik ezt gyakorolják.  A Malakiás könyvében található jelentős szavak az egyház számára örökérvényűek: „Akkor tanakodtak egymással az Úrnak tisztelői, az Úr pedig figyelt és hallgatott, és egy emlékkönyv iraték ő előtte azoknak, a kik félik az Urat és becsülik az ő nevét. És azon a napon, azt mondja a Seregeknek Ura, a melyet én szerzek, tulajdonommá lesznek és kedvezek nékik, amint kiki kedvez a maga fiának, aki szolgálja őt” (Mal 3,16-17).
Mit tudunk mi személyesen a keresztyénekkel való lelki beszélgetésről? Talán olvassuk a Bibliát, talán imádkozunk is egyénileg, s élünk a kegyelmi eszközökkel személyesen. Ez mind jó és nagyon helyes; de ha megrekedünk itt, úgy mellőzünk egy nagy kiváltságot, és még van sok tanulnivalónk van. Nekünk „ügyelnünk kell egymásra, a szeretetre és jó cselekedetre való felbuzdulás végett”. „Vigasztalnunk és építenünk kell egymást”. (Zsid 10,24; 1Thes 5,11). Vagy nincs időnk a lelki beszélgetésekre? Gondoljuk csak át becsületesen: az idő, amit hiábavaló, könnyelmű, haszontalan beszélgetésekre fordítunk, félelmetesen sok. Hát nincs semmi mondanivalónk a lelki dolgokról? Úgy érezzük, hogy nyelvünk meg van kötve s némák vagyunk a Krisztus dolgai felől? Bizonyára, ha ez a helyzet, akkor valami baj van nálunk, belül. Egy szív, amely Isten előtt rendben van, az rendszerint találni fog megfelelő szavakat. „A szív teljességéből szól a száj”. Mt 12,34.
Tanuljuk meg ezt a leckét az Emmaus felé gyalogló tanítványoktól. Beszéljünk Jézusról, amikor házunkban ülünk, amikor úton járunk, bárhol is találunk egy tanítványt, akivel társaloghatunk (5Móz 6,7). Ha hisszük, hogy a menny felé utazunk, hol Krisztus fogja képezni minden gondolkozás és társalgás központi tárgyát, úgy kezdjük el megtanulni a mennyei lelkületet, már most, miközben e földön vagyunk. S mialatt ezt tesszük, gyakran tapasztalni fogjuk, hogy valaki velünk van, akit testi szemmel nem látunk, valaki, aki azt fogja tenni, hogy szívünk gerjedezzen bennünk e beszélgetések által.
Jegyezzük meg másodszor, hogy milyen tökéletlen (részleges, hiányos) volt Urunk egyes tanítványainak az ismerete. Azt halljuk, hogy a két tanítvány egyenesen kijelenti, hogy Krisztus keresztre feszítése következtében az ő reményeik meghiúsultak. „Mi azt reméltük, - mondják -, hogy Ő az, aki megváltja Izráelt”. A zsidó népnek ideiglenes földi megszabadítása egy győzedelmes hódító által, - úgy tűnik, ez volt az a szabadítás, melyre ők vártak. Egy lelki szabadítás egy helyettes, engesztelő áldozat által, olyan gondolat volt, amit elméjükbe sehogy sem tudtak bevenni.
Az ilyen tudatlanság első látásra nagyon elképesztő. Nem érhet meglepően minket az éles feddés, ami Urunk ajkáról származott: „Ó, balgatagok, és rest szívűek a hívésre”. Mégis, az ilyen tudatlanság mélyen tanulságos, oktatást nyerhetünk belőle. Mert feltárja előttünk, milyen kevés okunk van csodálkozni a lelki sötétség miatt, ami erőt vesz a gondatlan keresztyének elméin. Az emberek milliárdjai körülöttünk oly tudatlanok Krisztus szenvedéseinek értelme felől, mint ezek az Emmaus felé utazók. Amíg a világ fenn fog állni, a kereszt mindig bolondságnak fog tűnni a természeti ember számára. 
Áldjuk Istent azért, hogy igazi kegyelem rejtőzhet még sok értelmi tudatlanság alatt is. A világos és pontos ismeret igen hasznos dolog, de nem feltétlen fontos az üdvösségre. Sőt, megtörténhet, hogy valaki birtokolja ezt, igazi kegyelem nélkül. A bűn mély átérzése; az alázatos készség, hogy az Isten által megszabott módon üdvözüljünk; a taníthatóság, minden előítéleteink feladására való készség, amikor egy sokkal kiválóbb utat tárnak fel előttünk: – ezek a fő dolgok. E két tanítvány rendelkezett ezekkel a dolgokkal, s ezért Urunk velük ment, s továbbvezette őket a teljes igazságra.
Jegyezzük meg harmadszor ezekben a versekben, hogy mennyire telve van az Ótestamentum Jézus Krisztussal. Azt olvassuk, hogy Urunk „elkezdve Mózestől és minden prófétáktól, magyarázta nekik minden írásokban, amik ő felőle megírattak”. 
Hogy értsük ezeket a szavakat? Hogyan mutatta ki Urunk a „felőle” szóló dolgokat az Ótestamentum tágas mezejéről? Erre a kérdésre a felelet rövid és egyszerű. Krisztus volt a lényege minden ótestamentumi áldozatnak, amely Mózes törvényében el volt rendelve. Krisztus volt az igazi szabadító és király, kinek az összes bírák és vezetők előképei voltak. Krisztus volt az eljövendő próféta, aki nagyobb Mózesnél, akinek dicsőséges eljöveteléről szóló jövendölések betöltik a próféták oldalait. Krisztus volt az asszony igazi magva, akinek a kígyó fejére kellett taposnia. Ő volt az igazi mag, akiben megáldattak a föld minden népei. Ő volt az igazi Siló, akinek a népek engednek. Ő volt az igazi bűnbak, az igazi rézkígyó, az igazi bárány, akire mutattak a naponként bemutatott áldozatok; - az igazi főpap, akinek Áron minden leszármazottja előképe volt. Kétség nélkül ilyen, és ezekhez hasonlók voltak azok a dolgok, amelyeket Urunk kifejtett az emmausi úton.
Legyen szilárd alapelv előttünk, miközben a Bibliát olvassuk, hogy Krisztus a központi napja az egész könyvnek. Amíg mi Őt tartjuk szem előtt, sohasem fogunk nagyot tévedni, miközben lelki tudásunkat gyarapítjuk. De ha egyszer Krisztust szem elől tévesztettük, az egész Bibliát sötétnek, nehezen érthetőnek és igen bonyolultnak fogjuk találni. A Biblia ismeretének kulcsa: Jézus Krisztus.
Lássuk meg végül ezekben a versekben, hogy mennyire szereti Krisztus, hogy az övéi kényszerítsék Őt. Azt olvassuk, hogy amikor a két tanítvány közeledett Emmaushoz, Urunk „úgy tett, mintha tovább menne.” Kívánta látni, ha bele fáradtak-e s megunták-e a vele való beszélgetést. De nem így volt. Kényszerítették Őt, mondván: „maradj velünk, mert immár esteledik, és a nap már lehanyatlott. Bement azért, hogy velük maradjon”.
Ilyen esetekkel gyakran találkozunk a Szentírásban. Az Úr jónak látja reánk nézve, hogy megpróbálja szeretetünket azzal, hogy visszatartja az áldásokat, míg komolyan nem kérjük, s nem esdünk értük. Nem erőlteti folyton ránk áldásait kéretlenül s kívánságunk ellenére. Szeretné felszínre hozni vágyainkat, és kényszeríteni akar bennünket arra, hogy gyakoroljuk lelki érzelmeinket: ezért vár a mi imáinkra. Így bánt Jákóbbal is Pénuelnél. „Bocsáss el engem, - mondta - „mert immár feljött a hajnal”. S akkor egy nemes kijelentés hagyta el Jákób ajkát: „Nem bocsátlak el, míg meg nem áldasz engem” (1Móz 32,26). A kananeus asszony története, a két jerikói vak meggyógyítása, a kapernaumi főember esete, valamint a hamis bírónak, s az éjjel alkalmatlankodó barátnak a példázata - mind ugyanennek a leckének a tanítására szolgálnak. Mind az szemléltetik, hogy Urunk szereti, ha kérjük Őt, szereti a buzgó esdeklést, s szereti az erőszakoskodást.
Cselekedjünk hát ez alapelv szerint minden imádságunkban, ha van valami ismeretünk az imádkozásról. Kérjünk sokat, kérjünk gyakran, és semmit se hagyjunk elveszni a kérés híján. Ne legyünk olyanok, mint az a zsidó király, aki háromszor belelőtt a földbe, s aztán abbahagyta (2Kir 13,18). Emlékezzünk inkább Dávid zsoltárának szavaira: „Nyisd meg a te szádat, és én betöltöm azt” (nyisd szélesre – angol ford.) Zsolt 81,10. Csak az fogja Krisztus kinyilvánított jelenlétét bő mértékben élvezni, aki szent kényszerítéssel ragadja meg Krisztust imájában. 

Elmélkedések az Áhítat köteteiből:
Lk 24:13-35 1996:105; 2000:123; 2004:126
Lk 24:25-27:44-47 2002:149
Lk 24:27-35 1993:48; 2001:69

Hárman vagyunk!           

Emmausba több út is vezet: 
tört reményekkel kikövezett, 

Ketten járjuk, vagy néha többen, 
és újra, újra belénk döbben, 

hogy meghalt! És el is temették! 
A sírkövet lepecsételték!

…hogy feltámadt? és újra élne?… 
Ki hallgat ma ilyen beszédre? 

Beszélünk szomorúan, halkan, 
a szívünk veszik a szavakban, 

De mégis:

Irgalmas Isten! Hinni akarunk!
 - és észrevétlen – 
                         már hárman vagyunk! 
   Lukátsi Vilma (Egy csipet só, 89)

Két tanítvány indul útnak. 
Mennek Emmaus fele. 
Viszik terhét fájdalmuknak. 
Szemük még könnyel tele. 
Panaszukat beszéli el. 
De az élő Jézus közel, 
Hogy a bánat fellegét 
Igéjével űzze szét.

Ma is hányan vándorolnak 
Bánatlepte utakon. 
Terhek alatt roskadoznak. 
Lelkük csupa fájdalom. 
Sokan árván, egymagukban 
Sírnak gyötrő bánatukban, 
Míg Jézus nem kérdi meg: 
Miért nehéz a szíved?

Rögös úton láttam sokszor: 
Jézus soha nem hagy el! 
Ott van, mire kell, még jókor, 
És a porból felemel. 
Néha gyötört bár a kétség, 
Mintha Jézus messze késnék, 
De ő segítségével 
Ott volt egészen közel.

Maradj mindig énmellettem, 
Jézus, leghívebb barát! 
Bármi sebzi, vérzi lelkem, 
Hadd tekintsek fel reád! 
Minden bajban, minden vészben 
Te légy váram, menedékem! 
Közelséged erőt ad, 
Eloszlatja gondomat.

Ne hagyj senkit se magára, 
Akit gyötör a bánat, 
Bezárkózik fájdalmába, 
S árván sóhajt utánad! 
Szíve sebét mélyen rejti, 
Hogy ne lássa könnyét senki: 
Vigaszt adó igéddel, 
Jézus, légy hozzá közel!
Lk 24,13-35. Johann Neunherz 1653-1737 (német). Túrmezei Erzsébet fordítása.
https://enekeskonyv.lutheran.hu/enek221.htm

További versek az emmausi tanítványokról találhatók:

https://keresztyenversek.wordpress.com/tag/emmausi-tanitvanyok/