„Hit által rejtegették Mózest…”
C.H. Spurgeon prédikációja
Elhangzott 1878. júniusában, Londonban
Fordítás (angolról): Borzási Sándor (2022. április 29. Lupény.)
Forrás:  https://www.spurgeongems.org/sermon/chs1421.pdf

„Hit által rejtegették Mózest az ő szülei születése után három hónapig, mivel látták, hogy kellemes a gyermek, és nem féltek a király parancsától.” (Zsid 11,23)
Amint már az igemagyarázatban szóltam róla: e szent életrajzokról szóló igeversekben a hangsúlyt ezekre a szavakra kell tennünk: „hit által”. A hősök nagy tettei, a vándorló pátriárkák engedelmes cselekedetei csak azért vannak elénk tárva, mert hitből fakadtak. A gyökér dicséretére vannak itt a gyümölcsök felemlítve. A gyerekek csak azért vannak egyenként felsorolva, hogy az anyának tisztesség tétessék, mert a hit az anyja minden erénynek. 
E szent Könyv szerint Isten az embereket hitük szerint értékeli, és „hit nélkül lehetetlen Istennek tetszeni”. A hit örömet szerez a Magasságosnak. De erejével arányosan teszi ezt. Mert voltak esetek, melyekben a hit gyengesége miatt elmarasztaló büntetést vont maga után, és más esetekben viszont a hit ereje bőséges jutalomban részesült. 
Minél inkább hisztek, annál inkább megáld Isten titeket. Ha mustármagnyi hitetek van, már üdvözültök; mert ahol hit van, ott üdvösség van; de ha hitetek gyenge, sok vigaszt elveszíttek; és csakis akkor nyerhetitek el a kegyelmi szövetség nagyobb, mélyebb és fenségesebb áldásait, ha hitetek naggyá és erőssé válik.
A fő dolog, amire szükségünk van: több hit. És az Úr kész megadni; kegyelmet kegyelemre ad nekünk. Különösen gyönyörködik abban, hogy a már meglévő hitünket próbákkal erősítse, fenntartva azt a próba alatt, hogy így még erősebb gyökereket eresszen, még inkább megalapozódjon, szilárddá, életképessé váljon. 
Ó, bárcsak úgy élhetnénk mindig, hogy az Úr minden cselekedetünkben láthatná, hogy azok hitből fakadnak! Akkor cselekedeteink éppúgy, mint mi magunk, mindig elfogadottak (kedvesek) lesznek előtte, Krisztus Jézus által; mert az Úr világosan kijelentette: „az igaz ember hitből (hit által) fog élni; és aki meghátrál, abban nem gyönyörködik az én lelkem” – vagyis, ha meghátrál a hittől, és az érzékek, érzések útjára tér.
Mivel hit által indultunk (kezdtük el a lelki életet), hit által kell élnünk. Az nem lehet, hogy az evangéliumban találunk életet, s aztán a törvény által tápláljuk azt. Nem lehet, hogy amit Lélekben kezdtünk el, azt testben fejezzük be, vagy emberbe vetett bizalomban; hanem folytatnunk kell tovább, mindvégig, az egyszerű hitben való járást, mely egyedül Istenre támaszkodik; mert ez az igazi keresztyén lelkület. A hit a szabad asszony gyermeke, és nem élhet együtt az érdemmel, vagy önigazsággal, mert ez a szolga-nő gyermeke, és az Írás azt mondja: „Űzd el a szolgálót és az ő fiát, mert a szolganő fia nem fog örökölni a szabad nő fiával” (Gal 4,30).      
Mármost, a hit Isten szemében minden szent cselekedetnek a lelke (legfőbb értéke). Amit hit nélkül teszünk, még ha önmagában jónak tűnik is, és Istennél kedves lehetne, ha hit állna mögötte: hit nélkül mégsem lesz kedves. Amiképpen semmilyen áldozatot, még ha hibátlan volt is, nem volt szabad feláldozni csakis sóval és tűzzel, éspedig szent és mennyei tűzzel, úgy semmi sem lehet kedves Istennek, csak ha hittel társul. Az igehallgatás sem használ semmit, ha nem párosítják hittel azok, akik hallgatják. És a cselekvés még gátolhat is bennünket, hacsak először nem adjuk rá magunkat arra a munkára – arra az Istennek tetsző munkára – Istennek ama munkájára – hogy higgyünk Abban, akit Ő küldött. 
Kell legyen hit (hitre van szükség), mert e nélkül lehetetlen Istennek tetszeni. És Ő minden cselekedetünket a hit szerint méri, melyből fakadnak. Ezért ismét, nyomatékosan mondom, nem úgy veszem ez igék értelmét, mint amelyek magukat a cselekedeteket dicsérik, hanem sokkal inkább magát a hitet magasztalja itt a Szentlélek. 
Ha azokról olvastok, akik országokat győztek le, a hangsúly nem ezen van; mások is győztek le országokat. De itt azt halljuk, hogy „ezek hit által győztek le országokat”. Ha azokról olvastok, akik megmenekedtek a kard élitől, ez másokkal is megtörténhetett, de csak ezekről van följegyezve, hogy „hit által menekedtek meg a kard élitől”. „Megfutamították az ellenség táborát” – mások is megtették ez, erejükkel és vitézségükkel; de itt hit által tették meg ezt; s ez a nagydolog. Sokan szenvedtek megostoroztatást, bilincseket és börtönt is, és bujdostak mezítelenül, nyomorgattatva, kínoztatva, - de az ilyen szenvedések semmit sem érnek, ha nem hittel (hit által) vannak elviselve. 
Szinte idézhetném Pál szavait, csak kissé módosítva: „Ha embereknek vagy angyaloknak nyelvén szólok is, de hit nincs bennem, olyanná lettem, mint zengő érc és pengő cimbalom. És ha jövendő tudok is mondani, és minden titkot és minden tudományt ismerek is, és ha vagyonomat mind felétetem is, és ha testemet tűzre adom is, és nincs hitem, semmi hasznom abból.” 
A hitnek ott kell lennie a főhelyen, elől, középen, és végül, mindenütt a keresztyén járásában, életében és győzelmében. Isten a hitnek adja ajándékait. Isten a hittől fogadja kedvesen a felajánlásokat. Isten hit által üdvözít. Isten hit által tart meg. Isten hit által szentel meg. Isten hit által tesz tökéletessé bennünket (viszi tökéletességre munkáját bennünk). Minden jó dologban az erő, az élet, az Isten előtti elfogadottság „nem cselekedetekből van, hogy senki ne kérkedjék”, hanem hitből, hogy minden egyedül kegyelemből lehessen.     
Figyelmünket most az igénkben feltárt hit példájára irányítjuk, és miközben ezt tesszük, remélem, sokan az ittlevők közül felteszik maguknak komolyan e kérdéseket: „Van-e olyan hitem, amely látja a láthatatlant? Van-e hitem, amely kifejti erejét és kihat egész életemre? Hiszek-e Istenben, az Ő szeretett Fiában, az Ő legszentebb Igéjében? És ez a hit valódi, gyakorlati, hatékony hit? Ha nem így van, biztos lehetek afelől, hogy Isten nélkül és reménység nélkül való vagyok a világon. Ha Ő, kegyelméből, megadta nekem az Ő választottainak hitét, mely által felfogom Őt, felismerem Őt, és úgy viszonyulok Hozzá, mint Létező Istenhez, s mint aki megjutalmazza azokat, akik Őt szorgalmasan keresik: akkor elfogadott engem Krisztus Jézusban!” 
Olvassuk el még egyszer igénket, és aztán lássunk neki, hogy tanulságokat merítsünk belőle. „Hit által rejtegették Mózest az ő szülei születése után három hónapig, mivel látták, hogy kellemes a gyermek, és nem féltek a király parancsától” – hitük bátrakká tette, és vezette őket, hogy megtartsák gyermeküket. 
I.
Első megjegyzésem e rövid beszámolóról ez: NAGY ÁLDÁS AZ, HA EGY CSALÁDBAN MINDKÉT SZÜLŐNEK VAN HITE.
Pál, az egyik alapszövegben így mondja: „Hit által rejtegették őt három hónapig a szülei.” Mármost, figyeljétek meg, hogy maga Mózes, abban a leírásban, melyet ad 2Móz 2. fejezetében, e rejtegetést az anyjának tulajdonítja – „Amikor látta (az édesanya), hogy szép a gyermek, rejtegette őt három hónapig”. István viszont az nagytanács előtt tartott beszédében ezt mondja: „Akkor születék Mózes, és ékes vala az Isten előtt. Ez három hónapig atyja házában tartaték,” s így a hangsúlyt inkább apjára helyezi, mint az anyjára. Pál a Zsidó-levélben ezt írja: „három hónapig rejtegették őt a szülei”, s ekként mindkettőjük befoglalja. Kétség nélkül, az apostol itt egybefűzte a másik két ihletett kijelentést.   
Csodálkoztok-e azon, hogy Mózes főként anyját, Jókébedet említi? Én nem csodálkozom. Ki az közülünk, aki ne lelné örömét kegyes édesanyja emlegetésében? S még ha nem kívánunk is részrehajlóak lenni szüleinkkel szemben, mégis, minden versengés nélkül létezik az anyai szeretetnek e nagy titka, és vannak esetek, amikor ez mélyebb benyomást tesz emlékezetünkre, mint apánk gondoskodása. Becsüljétek édesapátokat, amint csak tehetitek, és amint csak akarjátok, s amint csak kell; mégis létezik egy különleges gyöngéd áramlat, mely minden ember szívét megérinti, amikor édesanyjára gondol. Természetesnek tűnik, hogy Mózes, amikor a történetet leírta, főként anyjára gondolt, és valóban, igazán, egy édesanyának több dolga kell, hogy legyen egy újszülöttel, mint egy édesapának, s a csecsemőkorban a fő gondviselő nyilvánvalóan az édesanya. 
Úgyszintén, az is valószínű, bár nem lehetünk felőle biztosak: Jókébed lehetett az erősebb hívő kettejük közül, s ő volt a fő indítványozója a gyermek megtartásának. 
Vannak még hasonló példák a Szentírásban. Manoah szomorú véget ért volna, ha nem lett volna mellette felesége, ki ezt mondta: „ha az Úr meg akart volna ölni minket, nem mutatta volna nekünk mindezeket a dolgokat.” A Zebedeus fiainak anyjáról gyakran olvasunk, miközben igen keveset hallunk Zebedeusról. 
És én tudom, hiszem, számos példát hozhatnánk fel a mostani családokból is, ahol, ha a családok hitbeli történetét megírnák, bár az apa példás hívő ember, mégis, az édesanya (szinte azt mondom) talán még kiválóbb hívő, és vezető szerepet képezne sok család hitéletében.    
Nos, képzeljük el, hogy így állt a helyzet. Jókébed, a feleség, erősebb hittel rendelkezett. Nem nagy híresség. Otthon volt, és a kis Mózesre vigyázott, mint ahogy vigyázott a kis Áronra és a kis Mirjámra is az ő idejükben. Az apának mennie kellett téglát készíteni, és megszerezni a család kenyerét; de az édesanya otthon, bár nem feltűnő módon, hanem inkább elrejtetten, Istennel jár szoros közösségben, és hisz Benne, s így központtá és tartóoszloppá válik, melyen az egész háznép nyugszik, és annak sorsa rajta fordul meg. 
Gyakran van ez így, és áldott az a férfi, aki elmondhatja mindezt saját feleségéről. Sosem fog rá irigykedni, hanem inkább örvend, ha ő Amrám lehet, s Isten egy ilyen Jókébedet adott mellé, akit fia Mózes emlegetni fog évek múltán, még ha róla nem is tesz említést. A férj elégedett lesz, ha így történik, mert az az öröm és béke, amit határozott és energikus kegyes nejétől kap, bőséges kárpótlást jelent, még ha kissé árnyékba kerül is tisztelettudó fia emlékezetében. 
De milyen nagyszerű áldás volt az, kedves barátaim, hogy bár Mózes nem mondja, hogy apja rejtegette őt, mégis neki is része volt benne; mert István elmondja, hogy Mózest apja házában rejtegették három hónapig. Az apja nagyon is tudott róla, fő segítő volt ebben, és szívében reménykedve, teljesen egyetértéssel ráhangolódott és mellé állt mindannak, amit az édesanya tett. 
Bárcsak így lenne minden családban! Amikor férj és feleség egyek Isten dolgaiban, akárcsak csap és ereszték, akkor a ház jól épült, de amikor a gazdasszony egy felé húz, s a gazda meg másfelé, amikor az egyik Krisztusért, a másik meg Béliáért lelkesedik, akkor a ház meghasonlott, és hogyan állhat fenn?
Nem csoda, hogy ahol mindkét szülő az Urat szolgálja, ott a gyermekeik is az Ő félelmében nőnek fel, és boldogságukra, tisztességükre válnak a szüleiknek. És éppolyan természetes, hogy ahol egy istentelen apa elront mindent, amit csak egy kegyes anya fel tud építeni, ott inkább az erősebb fél rossz példáját fogja követni a gyermek, mintsem a gyengébb nemnek istenfélő példáját. 
Ha olyan férjekhez szólok most, akik még hitetlenek, úgy szívem az Úrhoz fohászkodik, és feleségük imáihoz társulok, hogy bárcsak az Úr elvezetné őket az Ő ismertére, s a Benne való megnyugvásra!
Mózes szülei mindketten hittek, amint textusom mondja, és mindketten hit által cselekedtek, amikor a király kegyetlen parancsának nem engedelmeskedtek. Ha nem lettek volna egy értelemben e dologban, úgy nem látom át, miként rejtegethették volna Mózest. De mindketten egyképpen gondolkoztak a gyermek rejtegetésében. 
És kedves barátaim, milyen jó, amikor mi mind egy szívvel törekszünk gyermekeinket Krisztushoz hozni. Ha imáink egyesülnek, ha egységes példát adunk, ha tanításunk sosem ellentmondásos, ha a szülők ugyanolyan buzgósággal keresik kicsinyeik üdvösségét, úgy biztosak lehetünk, hogy az Úr ígérete megvalósul: „Tanítsd a gyermeket az ő útjának módja szerint; még mikor megvénhedik is, el nem távozik attól” (Péld 22,6).
II.
Második észrevételünk az lesz, hogy IGAZI, SŐT KIVÁLÓ HIT JELENTKEZHET (KIFEJEZŐDHET) IGEN KÖZÖNSÉGES MÓDON. 
Mit olvastunk? Hit által „országokat győztek le, igazságot cselekedetek, elnyerték az ígéreteket, az oroszlánok száját betömték, megoltották a tűznek erejét, megmenekedtek a kard élitől”, stb., stb. Hát ezek nagy dolgok, és méltók a hőstettek közötti említésre. 
Igen, de ez is nagy és igen jelentős a maga módján: „Hit által rejtegették Mózest az ő szülei születése után három hónapig”. Nem híresztelik annyira, mint az oroszlánok szájának betömését, a tűz erejének megoltását, és az országok legyőzését, de egy kisgyermek három hónapi rejtegetése éppoly nagy példája a csodálatos és Isten előtt kedves hitnek, mint bármelyik a többi közül; még az ellenség táborának megfutamítása sem lehet nagyobb annál, mint egy gonosz királlyal szembeni dacolás, egy kisgyermek megmentésével. 
De erre talán azt mondjátok nekem: „Igen természetes volt egy anya részéről így cselekedni. Amikor Fáraó megparancsolta, hogy minden fiúgyermeket el kell pusztítani, nemde természetes, hogy egy anya megpróbálja gyermeke életét megmenteni? Elfeledkezhet-e egy anya gyermekéről, hogy ne könyörülne méhe fián?” 
Igen, elismerem mindezt, és megengedem, hogy így van, de mégis, az Úr nem a természetes anyai szeretetet dicséri, hanem a természetfeletti hitet. Igen erős sodrást (befolyást) látunk, amikor a természet és a hit, mindketten egyre irányulnak, mégis, nem a természet, hanem a hit a döntő tényező. Olykor a hitnek a természettel szembe kell mennie, mint Ábrahám esetében történt, amikor parancsot kapott fia feláldozására, s akkor a hit elnyerte a győzelmet. És itt, bár hit és természet együtt futnak, s így az iram még erősebb, mégis, az ige nem azt mondja, hogy „a természet ereje által, a szülők gyermekük iránti természetes szeretete által rejtegették Mózest három hónapig”. Nem, hanem „hit által” tették ezt, így mondja a Lélek, és Ő nálunknál jobban tudja, hogyan jutottak erre az álláspontra. Mi azt mondanánk, „a természetes ösztön hajtotta őket, hogy elrejtsék az újszülöttet”, de Isten ezt mondja, „a hit vezette őket e cselekedetükben”; és a maga helyén mindkét állítás igaz. A természet adta az indítást, de a hit vezette, késztette, kényszerítette, és képesített őket annak megtevésére, amit másként félénkségük miatt nem merészeltek volna megtenni.
De nem volt-e igen egyszerű dolog ahhoz, hogy hit által kelljen megtenni – egy gyermek elrejtése? 
Igen, de nem volt ez oly könnyű, amilyennek tűnik. Elgondolom, olykor az anya rászólt: „Csitt! Hallgass! Légy csendben, kedves gyermekem! Neked nem szabad sírnod, bármilyen fájdalmad is van, mint az egyiptomi gyermekek teszik, mert valamely idegen meghallja a gyermeksírást, és jelenti a faraó gyilkos szolgáinak, és akkor véged!” Sok-sok alkalommal az ösztönös sírást el kellett hallgatatnia az anya találékony gondosságának. S amikor a szomszédok jöttek az ajtóhoz, el sem mondhatjuk, miként voltak képesek őket lerázni, hogy ne vegyenek tudomást arról, hogy ilyen kis élő kincset rejtegetnek a házban.  Milyen sokszor hozhatták lázba a házat a látogatók! És éjszaka, hányszor riadtak rettenetre a szülők, ha valaki zörgetett az ajtón, vagy az ablak alatt ólálkodott!  Ha valami zajt hallottak szegényes házuk előtt, az rögtön mindnyájukat riadalomba hozhatta. Annyira szorongásban voltak, hogy megszegték a király törvényét; és habár nem emiatt féltek, de féltek a király szolgáitól, akik bármikor jöhettek, hogy elragadják a gyermeket. 
Igen, egy egyszerű közönséges dolog volt ezt megtenni: egy gyermek elrejtése, - titokban tartása, hogy senki se tudjon róla – de hit által tették, és ez tette isteni értékűvé tettüket. 
Természetes volt. Egyszerű volt. Elismerem mindezt, de amikor a Szentlélek megjegyzi „Hit által rejtegették őt az ő szülei”, e kijelentés ez egyszerű és természetes cselekedetet fénnyel és szokatlan ragyogással tölti el, akárcsak a csipkebokrot a Hóreb hegyén, mely csak egy közönséges bokor volt, de mégis az Úr megjelent abban.   
És itt van egy komoly üzenet számotokra, kedves barátaim, anyák és leányok, nővéreim, és ti mindannyian, kik az élet közönséges dolgaiban foglalatoskodtok: látjátok-e már, miként használhatjátok a hitet Isten dicsőségére az élet közönséges dolgaiban?  
Úgy gondoljátok, én hit által végzem a prédikálást ezen a szószéken. És így teszem, áldott legyen Isten! - De ti is, éppúgy foltozhatjátok a zoknikat hit által, fércelhettek, dolgozhattok, spórolhattok, és végezhetitek mindennapi dolgaitokat hit által! Ha megbetegedtek, ágyban feküdhettek és köhöghettek hit által, anélkül, hogy türelmetlenek legyetek. Megőrizhetitek jó kedélyeteket ingerlő férjetekkel szemben, vagy engedetlen gyermeketekkel szemben hit által! Mindent végezhettek hit által! Ez, ha kell, forgószélen vágtat, de egyszersmind átfűzi a cérnát a tűn! Felhág az Isten trónjáig, s mégis ott áll egy csecsemő bölcsőjénél is!  
A hit képes elnyerni az ígéreteket, de képes leülni és gyékényfonással ládácskát készíteni, szurkot forralva azt bekátrányozni, s a kis bárkát belül és kívül jól elszigetelni, ha szükséges. Semmi sincs, amit a hit ne nemesítene meg, ha egyszer hozzáér! Nincs szükség így szólnod: „Félre kell vonulnom a napi feladataimtól, vagy családi gondjaimtól, ahhoz, hogy hitemet megmutassam.” Nem, nem! Álld meg a helyed ott, ahol vagy, és ott mutasd meg hitedet! 
Ha egy katona vitézül szeretne harcolni, s megkérdi parancsnokát, mit tehetne, ő azt fogja mondani: „Álld meg a helyedet a csatában. Tüzelj, amikor a parancs elhangzik.” Ahhoz, hogy bátor vitéz légy, nincs szükség arra, hogy elhagyd helyezésedet, és arra sem, hogy az ágyúcső elé szaladj merő hősködésből.  
Krisztus katonái, csak álljátok meg helyeteket! Végezzétek azt a munkát, amivel a hatalmas Úr megbízott, benne és az Ő erejében bízva, hogy megsegít titeket. Így életeteket fenségessé tehetitek, bármilyen közönségesnek tűnjék is az a testi szemeknek. 
Ezek a szülők három hónapig rejtegették gyermeküket – tálán úgy vélitek, rövid ideig. De ha át kellene élnetek az ő szorongásaikat, úgy találnátok, hogy a leghosszabb három hónap volt, amit valaha csak átéltetek. Három hónapon át a király ügynökei drága gyermeketekre vadásznak, és valahányszor csak az arcára néztek, attól féltek, kiragadják karjaitokból, hogy a folyóba vessék. Ó, édesanya, hiába adod gyermekednek napi táplálékát! Hiába gyönyörködsz gödröcskés arcában, és nevető szemeiben, mert meg kell halnia! A Nilus krokodiljai fogják felfalni a szeretett testet! Ilyen félelmek támadtak szívében úgy nappal, mint éjjel!
Három hónapon át, mindkét szülőnek nagy gyötrelemben volt része, és nem igen tudtak volna ép elmével kitartani ilyen nyomorúság alatt, ha nem hit által viselték volna azt! De a hit képesítette őket a vigyázásra a fáradságos napok alatt, melyeket ilyen kínzások is tetéztek. Meglehet, hogy ez az idő rövidnek tűnik nektek, kik sohasem veszítettek el még gyermeket; s mindazoknak közülünk, kik sosem tapasztalták, mit jelent e szívet tépő veszély alatt élni, hogy csecsemőnket meggyilkolják; de itt ez töltötte meg egészen egy anya és apa szívének egész kis világát – és mi lehet ennél rosszabb? Elviselték a folytonos gyötrelmes szorongást, és rejtegették gyermeküket hit által, abban a hitben és reményben, hogy Isten könyörülni fog rajtuk, irgalmas lesz hozzájuk.
III.
Egy harmadik alapelv, amit lefektetünk, az, hogy A HIT IGEN GYÖNGÉD (SZEGÉNYES) BÁTORÍTÁS MELLETT IS MŰKÖDNI FOG. „Hit által rejtegették Mózest, miután megszületett, három hónapig, mivelhogy látták, hogy kellemes a gyermek.” Miközben e szavakat olvastam, arra gondoltam magamban: „Melyik szülő az, aki ne látná kellemesnek saját gyermekét?” Úgy tűnik, általános igazság és szabály, hogy nekünk van, mindenki más felett – legalábbis az édesanyák így látják – a legszebb gyermekünk, aki valaha csak e világra született! Elég sovány oknak tűnik ezért rejtegetni egy gyermeket három hónapig! István elmondja beszédében, hogy a gyermek „rendkívül szép volt”, vagy, ahogy az angol széljegyzetben olvassuk „szép volt Istennek”. Így lehetne olvasni: „amikor látták, hogy a gyermek szép volt Isten előtt”. 
Nos, megértem e kifejezésből, hogy a gyermek rendkívül gyönyörű volt – felülmúlva a gyermekek közönséges szépségét. Elbűvölő báj volt ábrázatában, csodálatos dicsfény ragyogott arcán, és valami emberfeletti vonás, hisz szép volt Istennek. Lelki glória volt a gyermek arca körül, mintha valami elővetült volna a Sinai Dicsőségből, a csodálatos pásztor-törvényadó dicsőségéből, ki 40 évig vezette a népet a pusztán keresztül. A gyermek arcán ott voltak Isten emberének próféciái. Bizonnyal az asszonyoktól születettek között nem volt nagyobb Mózesnél! És valami meglepő jelenség lehetett gyermekarca körül, valami megdöbbentő, annyira ámulatba ejtő szépség, hogy szüleit elbűvölte vele.
Nos, egy kicsiny ablakon keresztül is mennyi napfényhez juthatsz! És egy igen kis látcsővel képes vagy egy egész tájat szemlélni – és meglehet, hogy igen kis lencse volt az, melyen keresztül az Amrám és Jókében hite nézett, mégis, nagy dolgokat láttak! Íme, született nekik egy szépséges gyermek, egy rendkívüli gyermek, ki kedves Isten előtt! Nos, mit mondtak erre? „E csodálatos gyermek bizonyára valami különleges céllal jött e világra, Istennek nagy terve van vele! Megtartjuk! Ez nem olyan gyermek, aki meghalhat, vagy meg fog halni. Mi életben tartjuk őt. Faraó ide vagy oda, egy ilyen szép gyermeknek élnie kell, és élni fog!”
Talán emlékeztek arra, hogy közeledik már az idő, amit Isten megígért, hogy megszabadítja népét, Izráelt. Nem gondolom, hogy a hívő izraeliták teljesen elfelejtették volna, hogy Isten megígérte Ábrahámnak, hogy 400 évig fog tartani szolgaságuk – és tudniuk kellett, hogy ez az idő 80 év múltán letelik. – És lehetséges, hogy az édesanya ezt mondta, „Itt jön egy szabadító. Van valami e gyermek arcán, ami azt a reményt kelti bennem, hogy ő lesz a szabadító!” Jókébed erős hittel hitte, hogy Isten meg fogja szabadítani népét. És ezt gondolhatta: „Talán ez a gyermek lesz a Hős, aki kihozza Izráelt Egyiptomból. Megmentem őt. Megmentem őt! Elrejtem! A faraónak nincs joga hozzá! Összes rendeletével sem kényszeríthet rá, hogy kitegyem őt a halálnak.” Szabadítót óhajtott, és nagyon várta eljövetelét – ez volt az ő nagy hite! 
Ó, kedves barátaim! Ha csak ilyen hitünk volna, mint ennek az asszonynak, milyen nagy csodákat vihetnénk végbe! Mert mi nem egy kis üvegen keresztül nézünk, hanem szélesre tárt nagy ablak van előttünk! Neki nem volt Bibliája; az a férfi, aki a Biblia első könyvét kellett megírja, saját kis gyermeke volt. Ő csak szájhagyománnyal rendelkezett, ami Ábrahámtól, Izsáktól és Jákóbtól származott, s amit atyáitól hallott; s csak ezzel az egyetlen ténnyel rendelkezett, hogy gyermeke rendkívül szép volt, annyira, hogy ez különleges örömteljes reménységbe vonta lelkét; de hitt Istenben, és ez képesítette elviselni a veszélyeket gyermekéért. Teljes szívvel hitt Istenben.
Mármost, tudjátok, hogy „Isten, aki sok rendben és sokféleképpen szólott hajdan az ő szolgáinak a próféták által, ez utolsó időben szólott nekünk az Ő Fia által, akit tett mindennek örökösévé.” (Zsid 1,1). A menny teljes dicsőségét felragyogtatta a gyermek Jézus arcán! Micsoda erős hitű hívőknek kellene nekünk lennünk, kiket ilyen fény vesz körül és ilyen irgalom közt neveltettünk! Ó bárcsak megadná az Úr, hogy hitünk, ilyen nagy bátorítással, erősen tevékenykedne Isten dicsőségéért! 
De ha olykor úgy látod, igen kevés van, amibe kapaszkodhatsz, kedves testvérem, ne vesd el magadtól azt a keveset! Ha csak igen kevés jelet látsz a jóra, csak egy tenyérnyi felhőcskét, várj mégis az áldások záporára! Még ha úgy tűnne is, hogy minden ellened fordul, és csak egy dolgot látsz, ami melletted van, meríts mégis édes vigaszt a gyenge premisszákból, vagy abból, ami gyenge támasznak tűnik, mert bizonnyal jó az Úr, és irgalma megmarad örökké, és Őrá bizton alapozhatsz!
IV.
Egy negyedik igazság is világosan látható igénkben, éspedig, hogy A HIT NAGY ERŐ A FÉLELEM LEGYŐZÉSÉBEN.
Igénk elmondja, hogy nem féltek a király parancsától. A király parancsa az egész Egyiptomot rettenetben tartotta. Ma is ezt teszi. Az egyiptomiak még mindig a legalantasabb szolgalelkek minden nép között. A próféta által adott leírás érvényes rájuk mind e mai napig. Mindenütt, egész Egyiptom felett hallhatjátok a pálca suhogását. Nincs még egy nemzettség, amely úgy viselné a verést, mint az egyiptomiak: az egész nép gyakorlatilag egy emberért dolgozik, hogy aztán ő minden jövedelmet magára költsön. Amilyenek most, olyanok voltak kezdettől fogva – porban csúszó szolganépség, kiket folyton letapostak mohó zsarnokok.
Amíg az izraeliták Egyiptomban éltek, kétség nélkül nagyon megfertőződhettek az ottaniak lelkületével; s az egyiptomi gondolkozás épp az ellentéte volt az igazi tiszta angol mentalitásnak. Ti és én is örvendünk annak, hogy szabadok vagyunk. Nekünk szokásunk törvényeket tárgyalni és rendeleteket kritizálni, és ha egy igazságtalan rendeletet bocsátanának ki, nem haboznánk egy percig sem annak megszegésével. Sőt élvezettel gázolnánk át a parlamentnek igazságtalan döntésein, mert mi századokon át a szabadság útjain edződtünk; és magunkért gondolkozunk és szólunk, ha kell; de ez sosem volt így Egyiptomban, s különösen nem volt így azokban a napokban. Akkor joggal esküdtek a fáraó életére, mert mindnyájuk élete a fáraótól függött. Hozzá tartoztak mindenestől, övé volt földjük és mindenük. 
Ezért nem kis dolog volt e kettő - Lévi fia és leánya – részéről átérezni, hogy ők képesek a király parancsával szembeszállni. Joguk van ezt tenni. Milyen joga volt a fáraónak parancsot adni gyermekeik elpusztítására? Kötelességük volt megszegni a király parancsát, és megtették ezt hit által. 
Köteles vagyok elismerni, bár az imént dicsértem az angolok bátorságát, hogy nagyon sok olyan ember van épp ebben az országban, akiket nagyon is ural (befolyásol) az, amit ők törvénynek neveznek. A törvény által elsődlegesen elismert államegyház folyton kiváltságok sorát fogja élvezni, egyszerűen azért, mert a királyság vezérli, és az állam áll a háta mögött. Számomra az állammal való ezen kapcsolata méltán nevezhető „a király gonoszságának”, de mások fényes pontnak nevezik. A meggondolatlan nép számára, mindannak, amit törvény ír elő, jónak és helyesnek kell lennie. A szertartásos papok valóban törvényes tekintéllyel bírnak? Nos, akkor ki az közülünk, akik merészelné megkérdőjelezni ténykedésüket? Bizonyos cikkelyeket kiadtak és elrendeltek az Urak és Közemberek révén a parlamentben? Őfelsége is beleegyezését adta rájuk? Nos, akkor bizonyára kifogástalanoknak és hibátlanoknak kell lenniük! 
Az emberek többsége sosem szabadult meg az ilyen gondolkodástól, és talán soha nem is fog, holott számomra nyilvánvaló, hogy a keresztyén egyház legelső alapelve az, hogy Krisztus országa nem e világból való, s hogy a föld mindezen nagyjainak csak ezt az egyet mondhatjuk, „Vegyétek le kezeiteket az Úr frigyládájáról, nehogy az Uzzia sorsára jussatok! Jöjjetek alázatosan, tanítványokként, hogy Jézus lábához üljetek és tőle tanuljatok, de ne tegyétek magatokat önkényesen az Ő uralmának törvényhozóivá, és ne merészeljetek abba beleavatkozni, vagy szabályokat, rendelkezéseket alkotni az Ő lelki országában. Mi nem törődünk a ti rendeleteitekkel és korlátozásaitokkal. Nincs semmilyen hatalmatok e téren. Rendelkezzék a császár azzal, ami az övé, de ne nyúljon azon dolgokhoz, melyek Krisztuséi.” – Nos, ez az asszony, hit által felülkerekedett a császártól való félelmen, mely császár abban a korban uralkodott, ki annak a korszaknak a fáraója volt. Bármit is határoztak az ország törvényei e tekintetben, ő mind semmisnek tekintette azokat. Merészen megszegte őket.
Kétség nélkül, büntetés járt a fáraó rendelete szerint mindazoknak, akik nem engedelmeskednek a törvénynek. Legalább négy élet forgott veszélyben annak a kis életnek a rejtegetése miatt: a férjéé, az övé, valamint gyermekeinek, Áronnak és Mirjámnak az élete. Ha a katonák bejönnek a házba, és rájönnek, hogy a kis Mózest rejtegetik, meglehet, végeznek az egész családdal, mindenestől. Ez a félelem nyomasztóan sújthatta a szívét, de mégis, hit által kész volt minden veszéllyel szembeszállni, és egész családjával így kockáztatták magukat, csakhogy ez ígéret gyermeke, kiről hitték, hogy Isten küldte nekik, dicsőséges céllal, életben maradhasson.  
Nos, kedves barátaim, ha van hitetek Krisztusban, szeretném, hogy nyilvánítsátok ki azt az által, hogy legyőztök minden félelmet, a jó cselekvés következményeit illetően. Istennek kell inkább engedelmeskedni, mintsem embereknek. Istennek elsődleges joga van felettünk. Valójában csakis Istennek van uralmi joga felettünk. Engedelmeskednünk kell embereknek Istenért. De amikor az ember tekintélye átlépi és felülírja Isten tekintélyét, akkor árulássá (felségsértéssé) válik a nagy Királlyal szemben, ha engedelmeskedünk az ilyen földi nagyságoknak. A szülőknek, s minden felettünk levő földi tekintélynek engedelmeskednünk kell mindenben eddig a pontig. Itt meg kell állnunk.
Imádkozom, hogy Isten adjon kegyelmet nektek, hogy azt tegyétek, mindannyian, ami helyes, bármibe kerüljön is az. Ha becsületességetek miatt elveszítenétek az állásotokat, ha az igazság kimondása miatt mindennapi kenyeretek elvesztésének a veszélyét vonnátok magatokra: tegyétek meg, legyetek bátrak! 
„De nekünk élni kell!” – mondja valaki. Én nem tudok erről. Jobb meghalni, mint bizonyos körülmények alatt élni; – bizonyosan jobb meghalni mártírként, mint árulóként élni; – jobb meghalni az igazságért, mint bűnben élni. 
Ti azt mondjátok: „Nekünk élni kell.”  Én egy másik „kell”-ről beszélek. Meg kell halnunk, és ezt szem előtt tartva illik élnünk folyton idelenn: mert Isten elé kell álljunk, „hogy számot adjunk mindarról, amit e testben cselekedtünk, vagy jót, vagy gonoszt.”
Szeretteim, bárcsak olyan hitünk lenne, mely felülkerekedik a félelmen; hogy úgy mehessünk keresztül e világon, mint akik nem félünk a közvéleménytől, nem félünk az istentelenek ítéletétől, nem félünk a körülöttünk élők kicsiny körétől, amelynek mégis oly sokan szolgai módon teljesen foglyaivá lettek. Még ha az egek megrendülnek is, nekünk akkor sem szabad rosszat tennünk, s egy hazugságot sem mondhatunk az egek fenntartására. Hadd hulljanak le inkább a nap, hold s a csillagok, mintsem mi elállnánk a feddhetetlenségtől. Adjon a hit ilyen rettenthetetlen tartást járásunkban.
V.
De most, ötödször, és nagyon röviden, szeretném, ha felfigyelnétek, hogy A HIT GYAKRAN NAGY VÁLSÁGOKBA KERÜLHET (RENDKÍVÜLI KIHÍVÁSOKKAL SZEMBESÜLHET; NAGY MEGRÁZKÓDTATÁSOK ÉRHETIK; nagyon találékony kell legyen).
Mózes anyjának rejtegetnie kellett gyermekét. Elgondolom, bizonyára, ha itt lenne, és férje is vele, hosszú történeteket tudnának mesélni a megtörtént dolgokról. Elmondanák, milyen gyakran érezték szívüket a torkukban; milyen sokszor verte ki a hideg verejték szegény Amrámot, amikor valamelyik munkatársa azt mondta, hogy eljön vele hozzájuk; hogy az a kíváncsi szomszédjuk, aki mindig szeretett más dolgába avatkozni, miként próbálta megtudni, hogy mi az oka annak, hogy Jókébed olyan sokat ül otthon; s mennyire féltek, hogy épp a saját gyermekeik játszás közben kistestvérük titkát kibeszélik. Sejthetjük a kisded rejtegetéséből, milyen félelemben volt az egész család, nehogy a leleplezés pusztuláshoz vezessen…
Az anya nagyon találékony kellett legyen, hogy elrejthesse gyermekét, és minden bölcsességét és józan eszét felhasználta ennek érdekében. Nem tette a kicsit a nappaliba, nem vitte az utcára, nem ült le vele az ajtó elé, hogy ott táplálja, hanem elővigyázatosan úgy járt el, mintha minden attól függene, hogyan rejti el a gyermeket. – 
Egyesek úgy vélik, ha hited van, nem számít, hogy viselkedsz (nem számít, ha esztelenül is jársz el). De a hit bölccsé teszi az embert. 
Egyik jelentős vonása a hitnek, hogy megszenteli a józan észt (az értelmet). Azt is mondhatnánk, hogy a hit: megszentelt józanész. Ez egyáltalán nem rossz meghatározása a hitnek. 
A hit nem fanatizmus, nem abszurd gondolkozás. A hit lényege, hogy Istent teszi a legnagyobb tényezővé számításainkban, és aztán a legjózanabb logika szerint hozza döntéseit. A hit nem az, hogy kezem a forró vízbe teszem, azzal a tévhittel, hogy nem fog leforrázni; nem ostoba és abszurd dolgok cselekvését jelenti. A hit Istenben való bizakodás, és Isten iránti cselekvő viszonyulás, úgy, amit illik tennünk. Azt jelenti, hogy nem úgy kezeljük Őt, mint jelentéktelen nullát, hanem mint fő tényezőt, minden összeadásunkban és kivonásunkban. A hit Isten reális felismerése: hogy Ő valóban az, aki. És ilyen értelemben a hit a legigazibb értelem, józan gondolkozás,  szellemi síkra emelve, kivonva azt az alantas szférából, melyben az istentelen emberek szeretnek gondolkozni. A hit megszentelt értelem, felülről való világosságtól áthatva. 
Az anya vágya az volt, hogy Isten őrizze meg gyermekét; de tudta, hogy Isten őt akarja eszközként használni ennek érdekében. Ezért hát napról-napra elrejti őt, és amikor rájön, hogy nem tudja már tovább rejtegetni, akkor kezd annak a kis gyékényládácskának a készítésébe.   
A hit mindig találékony, de ugyanakkor a hit mindig szereti az előzetes példákat. 
Elképzelem, hogy Mózes édesanyja úgy jutott e kis mentőbárka készítésének gondolatára, s annak kívül-belül szurokkal való elszigetelésére, mert hallott Nóé bárkájáról! Hite nagy előszeretettel emlékezett s elmélkedett az Úr hajdani szabadító munkájáról az ősi világítélet alatt. Neki nem volt egy könyve sem, amit olvashatott volna, de halotta az Isten hatalmát szemléltető, Nóé bárkájáról szóló csodálatos történetet. „Rendben” mondta, „én is készítek egy kis bárkát az én kis Nóémnak, és mivel nem menthetem meg őt másként, úgy teszek, mint Nóé tett, amikor istenfélelemtől hajtva bárkát készített háznépe megmentésére.
Szeretteim, mindig biztonságos a hit számára jól kidolgozni terveit, de ha Isten korábbi terveiből példát meríthet, és azzal azonosulhat, ez még bizakodóbbá teszi a hitet. Mindig találtok előzetes példákat, ha utánuk kerestek. Valahol megtaláljátok Nóé bárkáját, és hit által ti is elkészíthetitek annak miniatűr változatát. Természetesen a ti bárkátok nem lehet olyan nagy, mint amilyen a Nóéé volt, hisz ha olyan lenne, túl nagy volna a kicsiny Mózesnek, ő elveszne benne. Egy kis bárka elég lesz a kis Mózesnek. 
Alkalmazd tehát a te szintedhez (helyzetedhez), és készítsd el azon minta szerint, amelyet Isten valamely szolgája Istentől tanítva példának eléd tárt. Számolj azzal, hogy ugyanazzal az Istennel van neked is dolgod, s Ő ugyanolyan szeretettel van irántad, mint volt hajdani szentjei iránt. Meg fogod látni, hogy a régi minták nagyon jól működnek ma is.
Egyesek közületek folyton valami újat kívánnak maguknak. Nos, én, miután mindenféle újat kipróbálok, mindig úgy találom, hogy ha új terveim sikerrel járnak, azokról mindig kiderül, hogy tulajdonképpen nem újak, hanem igen régiek. Isten réges-régen lefektette azokat. Semmi új sincs a nap alatt, amit érdemes lenne kipróbálni. Amilyen biztos vagy felőle, hogy új ösvényt vágtál magadnak, úgy fogod találni, ha helyes út az egyáltalán, hogy valaki más már járt azon évekkel ezelőtt! – 
Egyszer valaki szellemesen (tréfásan) azért panaszkodott a régiekre, hogy minden eredeti gondolatainkat kisajátították már maguknak, s hogy eredetieknek hitt terveinket ők már kivitelezték, jóval azelőtt, hogy nekünk alkalmunk lett volna azokat magunknak igényelni. – 
De mégis, Mózes édesanyjának a hite találékony (leleményes) volt. Leleményesen egy kis mentőbárkát készít, de ahhoz az előző, hajdani korból meríti az ötletet. A régi időket fontolgatja, és lelke szorgalmasan igyekszik úgy eljárni, ahogy Isten emberei cselekedtek korábban őelőtte.    
Egyik kritikus igemagyarázó felpanaszolja, hogy e szülők hite elég gyenge volt. Arra vitte őket, hogy kitegyék gyermeküket, hogy szinte a létezésen kívül helyezzék őt (a létezés és halál határára), azzal, hogy kitették a bárkát, és otthagyták a nádasban. - Nos, én nem osztom ezt a véleményt. Nem látok semmi ilyesmit. Én mindig elégedett vagyok azzal, hogy nem tudom azt, amiről nem tudok; vagyis, ha látom, hogy Isten nem mond semmit hitük gyengesége felől, akkor úgy hiszem, jobb, ha mi sem szólunk semmit erről. 
Hit által tették tehát azt, amit tettek; és a lehető legjobb dolgot tették. S ha volt is benne gyengeség, amint nyilván lehetett, mégis, miként egy festő cselekszik, amikor egy kedvelt hercege képének megörökítésekor gondosan vigyáz, hogy ujját az arcán éktelenkedő foltra helyezze (hogy ne lássák), úgy tesz a Szentlélek is, amikor e kegyes szülőkről beszél: egyáltalán nem tesz említést a hitükben levő hibákról. Dicséri hitüket, és beképzeltség lenne részünkről megmásítani az Ő ítéletét.
VI.
Végül, A HIT EGYSZERŰ CSELEKEDETEI GYAKRAN A LEGNAGYSZERŰBB EREDMÉNYEKRE VEZETNEK.
„Mirjám, vigyázz erre a gyermekre. Ne hagyd sírni, nehogy valaki is meghallja.” – Nos, Mirjámnak ez a mindennapos rutinos szolgálata a gyermek dajkálásánál, s az, hogy az anya újra és újra anyatejjel táplálta, hogy sírását elhallgattassa, s az édesapa felvigyázása az ajtóban, s mindazok a kis dolgok, látszólag mind jelentéktelenek voltak, mégis milyen csodálatosan egyengették az utat a nagy dicső jövőbeli eseményhez, ami által a fáraó ereje megtört. 
Tulajdonképpen Izráel egész története ennek a gyermeknek a rejtegetésén múlott!  
Izráel történetét mondtam? Gondoljatok csak azokra a nevekre, amelyek mind e kisgyermek életén függtek: Áron, Józsué, Sámson, Bárák, Dávid, Salamon, sőt, még az isteni betlehemi Gyermek is, és Izráel egész története Mózeshez volt kapcsolva. 
Abba a kisgyermekbe bepólyálva ott volt a világ történelme; mert a zsidó népben lettek megáldva minden nemzetek; és ránk, pogányokra, az áldás csak a zsidókon keresztül jön. Még nagyobb áldások is fognak még áradni ugyanezen csatornán!
Ó, igen, az édesanya gondot visel Mózesről, és elrejti őt, és jutalma az lesz, hogy Mózes él; és a kellő időben készen áll feladatára; felemeli botját Coán földjére, nagy csapásokat és csodákat művel; s ott van a Vörös-tenger partján, s vízbe fullasztja a fáraó minden seregét; s aztán vezeti a népet az Isten hegyéhez, Hórebhez; s elviszi őket az ígéret földjének határáig. Mózes tette mindezt, de nem tehette volna, ha anyja nem rejtegette volna őt hit által három hónapig. 
Nem tudjátok, mi mindent tesztek, amikor hitben hűséggel végzitek a kis dolgokat!
Testvéreim és nővéreim, ne vessétek meg a házi teendőket, hanem neveljétek gyermekeiteket mind, kicsinyeiteket, Isten félelmében; formálva és igazítva kicsiny jellemüket; odafigyelve kicsiny sorukra; tanítva őket kis énekeikre; mert mindezek nagy eredményekhez vezetnek! Kérlek titeket Istenért, ne vessétek meg, és ne vétkezzetek a gyermek ellen! Nem tudjátok, mi rejlik benne, s hogy Isten nagy történelemkönyvébe még mit fognak írni azok a kicsiny kezecskék! 
Ha nincs gyermeketek, de valami más munkát kell végeznetek az Úrért, ne tegyétek azt könnyelműen. Nagy események kis incidenseken dőlnek el. Nagy kerekek kis tengelyeken forognak. Vannak parányi részek minden gépezetben, amelyek kimondhatatlanul fontosak. 
Sosem tudod, milyen végtelen hatása lehet egyetlen szónak! A bölcs ember számára semmi sem csekélység, a bolond számára semmi sem nagy és igazán jelentős. Tegyetek tehát minden dolgot naggyá azzal, hogy hit által végzitek őket!
És ezzel be is fejezem. Van-e hited Istenben? Hiszel-e valóban Benne? Bízol-e e Jézusban? Elfogadtad-e az Ő üdvözítési útját? 
Kedves barátom, ha nem tetted meg, úgy rossz úton haladsz minden munkádban.
Ha egy másik országba mennék, ahol egy király uralkodik, és mindenre figyelemmel lennék, kivéve a királyt és az ő törvényeit, úgy hamarosan bajba jutnék. Ha olyan király volna, kinek hatalma mindenre kiterjed, és én sosem számolnék vele, nem ismerném őt el, úgy bizonyára hatalmas baklövést követnék el életemre nézve az ő birodalmában. Nos, ti e világba jöttetek, ahol Isten van, és ő mindenható, hogy áldjon vagy átkozzon titeket – mégis, semmibe veszitek-e Őt? Az Ő bizonyos törvényei alá jöttetek, és ha ezeket és Őt nem veszitek komolyan, hanem csak annak éltek, amit szemeitekkel láthattok, s csak arról vesztek tudomást, amik testi érzékeitek előtt vannak, ez nagy életcsődhöz vezet titeket végül, és nagy bukáshoz.
Uraim, ami engem illet, merem állítani, hogy számomra a legnagyszerűbb tárgy, amire gondolatom folyton irányul, az én Istenem, Krisztusban. Vannak kiváló és csodálatos barátaim itt, akik szeretnek és tisztelnek, de nem merek egyikükre sem hagyatkozni; teljes bizalommal egyedül Istenre támaszkodhatok! Sok jótéteményben és kiváltságban részesít, de tudom, mit jelent nélkülük élni, és épp olyan boldognak lenni, mint azok élvezetében; most már megtanultam, mit jelent fölöttük élni, és egyedül Istenben élni. Képes vagyok elviselni, ha minden elhagy is, ha Istent meghagyjátok nekem; de ha Isten nincs, úgy én vagyok minden ember között a legnyomorultabb. 
Megtanultam, hogy benne éljek, benne bízzak, és hozzá forduljak minden bajommal, és úgy találom, hogy Ő mindig fenntart engem. Hozzá jövök minden örömömmel, és Ő tart meg egyensúlyban azok alatt. Ő minden mindenben számomra. 
És csak azt mondhatom, s mondom még magamról, hogy ajánlom az én Uramat mindnyájatoknak!  Esdve fordulok minden egyes ifjúhoz, minden középkorúhoz, és minden idős emberhez is, kik itt vagytok, hogy érezzétek és lássátok, mily jó az Úr!
Nem tudlak megérteni titeket, kik szegények vagytok, miként tudtok élni Isten nélkül, amikor oly kevés földi vigaszban van részetek! Nem tudlak megérteni titeket sem, ti gazdagok, hogyan élhettek Isten nélkül, amikor olyan jó és kedves hozzátok! Hogy tudtok elfeledkezni Arról, aki naponként áldásaival halmoz el titeket?! Úgy tűnik nekem, hogy a külső héjhoz ragaszkodtok, és nem érdekel a belső tartalom! Csak a külső kérgen értek, és sohasem isztok az öröm nedvéből! Az élet lelke, igazi tartalma az, ha Istennek élünk. A békességnek, a mély, mennyei nyugalomnak, melyre oly szüksége van a léleknek, mindig a Jézus Krisztusba vetett élő hitből kell származnia. 
Azért mondom ezeket, hogy tudjátok: senki sincs közületek, aki ha ezzel a hittel rendelkezik, ne gyakorolhatná azt mindennapi életében, bármilyen hivatásotok (munkahelyetek) legyen is. Vezessetek bár lovakat, mint kocsivezetők, szabjatok bár kartonvásznat, mint szabók, vagy mérjétek a cukrot a kereskedésben: tegyétek mindezt, és mindent, hit által Isten dicsőségére!  Dolgozzatok bár bankban, vagy a könyvkötésnél, vagy kapusként, vagy ápolóként, vagy egyszerű szakácsként: mindenütt van a hitnek valami tennivalója, és megmutathatjátok a hit erejét a mindennapi életben.
Isten segítsen, s adja meg nektek, hogy legyen olyan hitetek, amit a Szentlélek munkált ki bennetek! Isten igazán megbízható, mért nem bíztok meg hát benne? Isten igazmondó, mért nem hisztek hát neki? Az Isten Krisztusa kegyelmes, jóságos, mért nem fogadjátok hát el Őt? Szereti a bűnösöket, elfogad mindenkit, aki csak hozzá jön. Mért nem jöttök hozzá? Isten segítsen, hogy jertek, a Krisztusért. Ámen.