Versek
Apák napjára

Az első

Az ige mondja, hogy te légy az első!
De nem erőszak árán, csak a belső 
emberedért, ki elsőképpen áldoz,
ne úgy, hogy – elhatározd.

A férfigőg nem rangot ad, lejárat.
Hitben lehetsz csak feje a családnak,
több szeretettel, nagyobb alázattal,
több áldozattal a családi asztal
testi lelki étkeit szerezve,
több hál’adással egy-egy csendes este,
mikor a test a lelket öldökölve
úgy húz a mélybe, úgy taszít a földre.
Hétköznapokban válik az el úgyis:
az lesz az első, aki úgy hisz!
Szent versengésben ŐT követve mindig
az út végéig növekedni illik
egymás előtt
Füle Lajos (Hozsannázó napok, II. 674.old)

Bíztatás

Hidd el,
az utat veled járóknak szüksége van
jóságodra, megértésedre bizonyosan.
Tiszta, egyenes lelkületedre,
mely hirtelen ítélkezéstől ment,
hűséget tart, igazat mond,
bizonyos nemet, igent;
veled a tisztaság jelenlétére,
szavad súlyára, szelíd erejére,
s arra, amit leginkább nélkülöznek,
hogy úgy járj közöttük, mint ismerője
a Világosságnak, az Öröknek!
Maria Nels után németből - Túrmezei Erzsébet
(Hozsannázó napok, II. 407 old.)

ÉDESAPA VAGY...

Attól vagy édesapa,
Hogy Isten gyermekeidet rád bízta.
Felelősséggel jár e hivatás,
De sok benne az öröm az áldás.

Amikor kicsinyek gyermekeid,
Tanítod őket járni, beszélni,
Majd korukhoz képest,
Isten félelmére neveled őket.

Tanácsolod az életben,
Majd őket választás elé teszed,
S örülsz ha elmondhatod,
Hogy te és házad népe az Úré vagytok.

Később oltár elé kíséred őket,
S kéred, hogy Isten áldja frigyüket.
Bátran elengeded az élet tengerén,
Mert Krisztus ül hit hajójukban, a kormányos helyén.

Aztán az élet rendje ismétlődik,
Meglátod fiaid, fiait,
Mert aki az Urat féli,
Még vén korban is gyümölcsözik!
Halász Johanna
https://hu-hu.facebook.com/permalink.php?story_fbid=647209398697994&id=430864616999141

A gyülekezetben mi vagy?

Ott ültem kisebb fiammal
egy beteg rádió mellett.
És a gépnek már estére 
javítva szólnia kellett.
Forgattam kondenzátorát,
cseréltem blokkját és csövét,
elmagyarázva fiamnak
a gép hibái tág terét.

Nem törődve, hogy összetört
lábánál egy cserép virág,
ő nagy komolyan figyelte
hogy jön be az egész világ,
kérdéseit zúdítva rám:
Ez mi? az mi? az miért kell,
s hogy a rádiót fiatal,
vagy öreg találta-e fel?

Én egy kérdését sem hagytam 
szaladni felületesen,
elmondtam neki mindent,
mit tudtam, becsületesen.
Egy darabig csak tűnődve 
állt a hullámok görbéjén,
majd én, a ide nem vágó
gyorsan változó kérdésén:

- Apukám, te tudod-e azt,
hogy mi e szó: felekezet?
Vagy inkább azt mondd meg nekem,
hogy mi az a gyülekezet.
Én, hogy ő jobban megértse,
a készülékre mutattam
mondván, hogy a gyülekezet
ehhez hasonlít legjobban.

Kell, hogy prédikátor legyen,
hogy harmónium és tagok,
s hogy látogassák hűséggel
a kicsinyek és a nagyok.
Örültem, hogy a beszédem 
nála majd jó nyomokat hagy.
- Apu, - tette fel kérdését -
a gyülekezetben mi vagy?

Én lehajtottam fejemet,
nem tudtam kétszínű lenni,
és fiamnak válaszoltam:
- A gyülekezetben? semmi!
Nagy szemét rám meresztette:
- A gyülekezetben semmi!?
Mutasd meg nékem a gépben,
hol kell a semminek lenni!
Tamaska Gyula
(Hozsannázó Napok[Balog Miklós bapt. lelkipásztor által összeállított nagy versgyűjtemény, 1981.], I. kötet, 574. old.

Gyermekünkért való könyörgés

Gyermekünk parányi,
értelme kicsi.
Urunk, Rád találni
segíts Te neki!

Lássa fűben, fában,
hogy az eredet
újuló csodája
összefügg veled!

Titkaidban hogyha
tűnődve tekint,
szólj hozzá korának
mértéke szerint!

Ha tudata alján
keres Valakit,
jelenjél meg néki,
s légy Magad a hit!

Fényesedjenek meg
Rajtad szemei,
légy sokkal több neki,
mint a szülei.
Füle Lajos
(Hozsannázó napok, I/566)

Méreg és kegyelem 

Viseld komor nevem, légy folytatásom: ember.
Tudom, eldobnád néha, mert méhében a nagy per!
Ha majd kirajzolódik az arcodon, kis Ádám,
elbukott ősünk arca és megölel a Sátán,
élj bárhol a világon, legyen Éden a kerted,
egyszer csak elcsúfítja valahogyan a lelked!
Kit addig úgy becéztünk: ártatlan, fehér gyermek,
vádlottja leszel, meglásd, az örök, ősi pernek.

De eljő majd a Védő: Urunk, az áldott Mester.
figyelj szelíd szavára, Ő az egy igaz ember!
Az első Ádám elvész, mert elveszett a Sátán,
kisimul gyűrött arcod győztes Krisztusod láttán.
Kinek a nevét hordod, kiderül akkor, gyermek,
ha a második Ádám vérével keresztel meg!
Mérget és kegyelmet rejt nevünk s én hordom bátran:
Nekem már nem ítélet, hanem kegyelmi sátram!
Fejes Ádám
(Hozsannázó napok, III/474)

Tanítás
Jó lelkem, mint fáradt ószeres,
sok ócska lim-lom terhét vonszoló,
kiált feléd, fiam, hogy: óh, szeress
és légy csak szelíd szóval harcoló.

Apád már annyi megszentelt erőt
szórt széjjel, s most megnyílt szemmel áll:
szeresd erősen a téged verőt
s így nem győz rajtad szitok és halál!

Elámulok, ha meddő harcaim 
terhét előtted gúlába rakom,
tán így harcolt a bélyeges Kain,
magabízóan, öntelten, vakon.

Nincs itt titok és nincs olyan csomó,
melyet szétvágni karddal kellene:
a bűn a kusza titkokat fonó
s a szeretet a fegyver ellene!

Jaj, elfáradtam, életem felén,
és győztes mégis csupán most vagyok,
mikor csendesen mosolyogsz felém
s ügyetlen ajkad bájosan gagyog.

Lásd, ez az egy harc, mit érted állunk,
a Szeretet hófehér csatája,
ez lett Anyádnak s nekem ideálunk,
mert átölelt a Krisztus keresztfája.

S most lelkem (bár mint fáradt ószeres
sok csorba kard rozsdáját hordozó)
bátran tanít: bármi jön, csak szeress,
légy nálam bölcsebb titokoldozó!
Fejes Ádám (Csak világítva szabad járni, 60. old.)

Legelső születésnapra

- Tamás fiamnak - 

Én nem tudom, hogy hinni fogsz-e,
ha itt leszel, a kor pogány.
Egyformán vár az életedre
a jó, a rossz, a fény, az árny.

De azt tudom, és tudd te is meg,
bármerre visz testedben az út,
hogy szüleid harcolva hisznek,
s előtted – a hit nyit kaput!
Füle Lajos
(Hozsannázó napok, II/673)

HÍVŐ CSALÁD  

Gyermek hite legyen
szülök magvetése.
Ez az élő Isten 
örök rendelése.

Amit otthon lát, hall
az emberpalánta,
úgy kiséri útját,
mint lobogó fáklya.

Szeretni az Istent
s felebarátunkat,
ez az aranyszabály
életének célt ad.

Ahol nem törődnek 
Isten szavaival,
a család, mint oldott
kéve, széthull hamar.
	Gerő Sándor

MAI GYERMEKEK HÁLÁJA 

Mi csak a mesékből tudjuk, mi a szükség,
mert a valóságban sosem éheztünk meg.
Ruhánk, cipőnk mindig volt a mennyi kellett,
sosem fagyoskodtunk hideg kályha mellett.

De jó, hogy ez így van! Legyen hála érte
korunknak, mely a jót ránk ily bőven mérte!
Mégis akkor lennénk igazán hálásak,
ha sosem éreznénk magunkat árváknak.

Szüleinktől csak ezt halljuk, mi gyermekek:
„Megint nem érünk rá játszani veletek,
mert pénzt kell keresnünk autóra, lakásra,
új bútorra, tengerparti utazásra,

no meg játékokra és meséskönyvekre!’’
Elhisszük, hogy jó ez, szükség van minderre.
Mégis jobban tudnánk örülni mi annak,
amikor szüleink nekünk időt adnak.

Időt az övékből és türelmet hozzánk.
Jobb ez nekünk, mitha a pénzünket hozzák.
Akkor lennénk tehát igazán hálásak,
ha ilyen alapja lehetne hálánknak.

Jobban felfigyelnénk akkor az Istenre,
akinek Jézusban ránk is volt ideje.
Jobban hinnénk akkor, hogy nagy jövő vár ránk,
s mindezért akkor lesz igazi a hálánk!
	Balog Miklós

IMÁDSÁG GYERMEKEIMÉRT    
                                              
Szívedre helyezem ma gyermekeim nevét.
Vigyázz a lépteikre és lelküket te védd!
Ha támad a Sátán, hogy megrostálja néped:
nevüket átszegzett kezeidbe vessed.

Tartsd őket szorosan és örökre kezedben.
Karom ha lehanyatlik, bízom a tiedben.
Ha csábító utakra elhajlanak Tőled,
éljék át visszavonzó, hű mentő erődet!

Hogy minden szenvedés, baj kerülje őket el,
nem kérem Tőled, tudva: keresztünk vinni kell.
De légy számukra fény, ha rájuk borul az árny,
ha félelem riaszt és borzongat nagy magány.

Szövetséged ígérted, tartsd őket benne mind.
Ha elidegenednek, kegyelmed újra int,
hogy gyorsan visszatérve siessenek Feléd,
- Szívedre helyezem ma gyermekeim nevét.
(Geerske Woerma nyomán
	Siklós József)

SZÜLŐK, FELELJETEK!

Hópehely a gyermeklélek,
égből indul mindenik.
Rögre, ágra, toronyhegyre
lágy pehely száll megpihenve.
S némelyiknek lenge röptét
szilaj szelek kergetik.

Sok gyanútlan csillagocska
köröttünk játszva száll.
Hány jut sziklák szép ormára?
S a legtöbbjét miért várja
undok sárnak fertőjében
lélekfojtó, rút halál?
   Dömötör Ilona (Angyal szeretnék lenni c. kötetből, 74. old.)

 
Mécs László:
Vád- és védőbeszéd
Én, Mécs, Isten szavának trombitája 
s mint költő, élő lelkiismeret: 
szétkürtölöm most minden égi tájra, 
hogy vannak züllött ifjú emberek, 
kikből nem lesz se szent, se honfi hős! 
S e fiúkért valaki felelős!
A kis királyfit rajongástul égve 
nagy mesterek védték a bűn elől, 
grófok, bárók s a pápa őszentsége 
is érdeklődött hogyléte felől 
– s ezekre nem vigyázott lelki csősz! 
E fiúkért valaki felelős!
E fiúknak nem volt gyerekszobájuk, 
hol mese-forrást rejtnek a zsaluk, 
lakásuk volt egy rossz szagú muszáj-lyuk, 
hol több család csókolt, pörölt, aludt! 
Vagy ólban nőttek s rájuk tőrt az ősz. 
E fiúkért valaki felelős!
Vagy műhelyekben, forgáccsal, csirizzel 
kavart habarcs volt álom-malterük. 
Az ételükben ember-jóság-ízzel 
nem találkoztak, bár az ég derűt 
szült, mert Istennel viselős! 
E fiúkért valaki felelős!
Pofozta őket mester, gazda, béres 
s rugdalta a kikent, kifent segéd: 
sokszor volt lelkük s hátuk alja véres, 
bőrük tetveknek vacsora s ebéd. 
A csontjuk vitriolos s nem velős. 
E fiúkért valaki felelős!
Csak ezt hallották mindég: „te gazember”, 
s ha többen voltak, akkor: „csőcselék”, 
irigy ebek a dús koncokkal szemben 
s a háborúban ágyútöltelék! 
Üvöltni kell, bár közhely, ismerős: 
e fiúkért valaki felelős!
Nem tudnak semmit ők a Bibliáról 
s hogy van Madách, Faust, lélek-asztagok! 
S csak annyit tudnak az Isten fiáról, 
hogy elítélt minden gaz gazdagot! 
Kinél szurony s arany van: az erős! 
E fiúkért valaki felelős!
Rothasztó testi-lelki rossz koszokból 
nem hámozta ki senki kincsüket 
s zenghet a jóság száz angyal-torokból, 
fülük az ég szavára már süket. 
Szívük gennyes, szemük nézése bősz. 
E fiúkért valaki felelős!
Ezeknek az lesz majd a messiásuk, 
ki forradalmat, pénzt és nőt ígér, 
a Múlt hulláján tánc lesz, kurjongatásuk 
világ-lángok között a Holdig ér. 
Jön a Halál, a mindent elnyelős: 
ítélet lesz s valaki felelős!
Forrás: Legyen világosság, 1933

Ó, boldog ház, hol befogadnak Téged, 
Úr Jézus Krisztus, igazi barát!
Ahol a főhely csupán Téged illet, 
S tisztelik benned a hajlék Urát. 
Ott minden szívben a Te neved dobban, 
Csillog a szem, ha föltekint Terád;
Mind Téged kérd: miként tehetne jobban, 
És kész megtenni szíved óhaját.
2. Ó, boldog ház, hol ketten eggyé válnak;
Hol békesség és szeretet honol. 
Az élet útján híven együtt járnak, 
Egy hitben élnek, Rád figyelve jól. 
Hol rajtad csüggő szemmel mind a ketten 
Örömben, bajban összetartanak, 
Tevéled vágynak élni reménységben, 
Ha verőfényes, vagy ha zord a nap. 
3. Ó, boldog ház, hol féltő imakézzel 
A gyermek sorsát szívedre teszik, 
Gyermekbarát, Te áldva rájuk nézel, 
Tőled a legjobb tanítást nyerik. 
Mind boldogan lábad köré leülnek, 
És hallgatják ajkad szelíd szavát. 
Már kicsi korban Néked úgy örülnek, 
És megtanulják Neved dallamát. (*BGyÉ. 517.)

Az előbbi ének más fordításban:

1. Mily boldog ház, hol befogadtak téged, 
Mi Urunk Jézus, te legjobb barát, 
És ha betérnek szeretett vendégek, 
Mind közt legdrágább vagy és várva várt!

2. Mily boldog ház, hol szeretetben egyek, 
És hitben járnak férj és feleség, 
S mint akik, Jézus, benned eggyé lettek, 
Egy keskeny úton sietnek feléd!

3. Mily boldog ház, hol szülők imádsága 
Rád bízza, Jézus, a kicsinyeket, 
És ahol őket, gyermekek barátja, 
Hű szeretettel véded, vezeted!

4. Mily boldog ház, amelynek szorgos népe 
Téged a munka közben sem feled, 
Mert neked végzi, egy hő vágytól égve, 
Hogy teljesítse szent tetszésedet!

5. Mily boldog ház, hol te törlöd a könnyet, 
Megsebzett szívek áldott orvosa! 
Mily boldog ház, hol víg napok ha jönnek, 
Téged akkor sem felednek soha!
Carl Johann Philipp Spitta 1801-1859 (német).
Evangélikus énekeskönyvből, http://enekeskonyv.lutheran.hu/enek481.htm 

A GYOM      

Amikor két levélkében kikél
oly gyönge a gyom és paréj.
Meg nem halad vékony cérnaszálat,
azt véled senkinek sem árthat.

De csakhamar mélyen a földbe,
lefúródik éhes gyökere.
S szívja a drága nedveket,
melyeket a föld rejteget.

Nő, izmosul, hajt sűrűn és sokat,
Árnyékos, ernyős ágbogat.
Körötte már a kerti vetemény,
elfonnyad, elsárgul szegény.

Kezdő kertész, hát jól jegyezd meg ezt:
A gyomirtást későn ne kezd!
Ha már a kertben mindent elnyomott,
késő irtani a gyomot.

Gyermek, a bűn is kezdetben kicsiny.
Azt gondolod, csak balga csíny.
De csakhamar felnő, nagyra fől.
S szívedben minden jót kiöl.
	Balog Miklós 
(Békehírnök folyóiratból)

ÁHÍTATOM    

Te is vak voltál, apukám?
Vallat kisfiam szaporán,
Amint az ,,ámen’’-hez értem...
Ötéves sincs még egészen.
Mit mondhatok többet neki:
Az voltam... s a szívem dobban.

Istenhitem bizonyságát
Félrészben most ültettem át
A gyermekszív talajába
S bízom, hogy nem lesz hiába.

De jaj, az a másik fele
Nehéz próbákkal lesz tele,
Mert mit sem ér egy röpke szó,
Ha a sebesen rohanó
Élet útján vezetni kell,
S élni, amit nem mondtam el...
	Frittmann László

ÉN TUDOM MIT KÉNE CSINÁLNI!  

Ej, azok a csövek nem akarnak  pászolni!
Hiába forgatják az apa kezei,
óvatosan hiába illesztgeti,
nem akarnak engedelmeskedni.

- „Megállj Sátán, nem tolsz ki velem!
Nem fogod feldúlni lelki békességem!”
Magabiztosan így beszél az apa,
s a kályhacsöveket hiába forgatja.

Az öt-hat éves gyermek ott állt mellette,
Tágra nyílt szemekkel nézte.
Szeretett volna segíteni:
- „Apukám, én tudom, mit kéne csinálni!”

- „Hagyjál békémbe, ne szólj bele!”
Lassan kezdett fogyni a türelme.
Hiába cserélgette, forgatta,
Eredménytelen volt a munkája.

A gyermek megpróbált újra beleszólni:
- „Apukám! Én tudom, mit kéne csinálni!”
- „Hallgass már! Ne bosszants! Mit tudsz te?
Te akarsz tanítni kisgyermek létedre?!”

A gyermek elhallgatott és tovább nézte,
Milyen idegesen jár az apa keze.
Már mióta kínlódik vele,
És mégsem haladt semmire. 

Nem unta meg újra mondani:
- „Apukám... és tudom mit kéne csinálni!”
- „Hallgass, te kölyök! Mert megverlek!
Pucolj rögtön a sarokba innét!”

A gyermek elkotródott, és messziről nézte,
Várta, mi lesz már ennek a vége.
Az apja még mindig nem hagyja abba,
Ügyetlenségében kezét is megvágta.

Már végképp elfogyott a türelme,
Csak úgy tombolt a méreg benne. 
A gyermek megpróbált még egyszer szólni:
- „Apukám, én tudom, mit kéne csinálni!”

- „Na mondjad hát!” nyögte lihegve,
De meglepődött a feleletre
A gyermek teljes meggyőződéssel mondta:
- „Imádkozni kéne, apukám drága!”

- „…Igazad van. Imádkozni kell…”
És imádkozott teljes őszinteséggel:

- „Uram Jézus! Az előbb hencegtem,
Hogy a Sátán nem tudja felzavarni csedességem.
S íme, míg sokat mérgelődtem.
Odalett a lelki békességem.

Bocsásd meg, hogy bíztam a magam erejébe,
És nem hívtalak segítségemre.
Csak  most látom, milyen semmi vagyok.
Nálad nélkül még ennyit sem tudok.”

Imáját hálával fejezte be,
Hogy a gyermeken keresztül az Úr megintette.
Aztán alig fogott munkájába bele,
Azonnal készen is lett vele.

A gyermek örömmel újságolta a többieknek:
„Apukámnak az Úr Jézus segített!”

Hidd el, testvér, sokszor az Úr szól a gyermekbe,
Csak te ne vágja fel, vedd figyelembe.
Ha nem jutott eszedbe segítségül hívni,
Jézus kénytelen figyelmeztetni,
Mielőtt lelki békéd elfogyna.
Ő mindig a te javadat akarja.

Aztán meg ne hencegj a Sátánnal szembe,
Mert cudarul megjárhatod vele.
Ne bízz soha a saját erődbe:
Jézus erejét vedd mindig igénybe!
A KIS TANÍTVÁNY 

Ülj le mellém, kis fiacskám,
Vesd reám a szemedet,
A jó Isten törvényére
Megtanítlak tégedet.

Meg van írva a szent könyvben:
Féljed Urad, Istened,
Szeressed Őt, szolgáljad Őt,
S áldása lesz így veled.

Tiszteljed a szüleidet,
Atyádat és anyádat,
Mint jó gyermek, engedj mindig
A szüleid szavának.

Alázat és hűség legyen
A te hívő szívedben;
Ezt kívánja az Új Jézus,
Ki meghalt a kereszten.

Ha nagy leszel, alamizsnát
A szegénynek mindig adj,
A gyengétől, ártatlantól
Zsákmányt soha ne ragadj.

Járj buzgón az imaházba,
Szeresd Sion városát,
S ne mulaszd el fiacskám, a 
Vasárnapi iskolát.

Ne felejtsd el: igaz tudást
A Szentlélek tölt beléd,
S aranynál is, ezüstnél is
Drágább ez a bölcsesség!
	Somogyi Imre

 Jobb, ha malomkövet... (Mt 18,6-7.) 

Les mindenfelől figyelő gyerekszem;
ugrálnak, játszadoznak körülötted.
Ha botránkoztatsz köztük egyet is:
jobb, ha nyakadba malomkövet kötnek.
Siklós József

MÉRT  NEM  HALLGAT  MEG AZ ÚR? 

Kiránduláson vagy piciny fiaddal,
hol erdő árnya hűsen hivogat,
s ijedten iszkol őz s a csöppnyi vad,
ha fölvered nyugtából akaratlan.

S ha panaszt formál kis barátod szája:
‘‘Fáradt vagyok!’’ - máris ölben viszed.
‘‘Éhes vagyok!’’ - nyújtod a szendvicset.
‘‘Félek!’’ - nyafog, s a vigaszt tőled várja.

Lám, bármit is kér tőled gyermeked,
miért ne tennéd meg, hisz szereted!
De most megugrik, ám te nem hagyod.

Toporzékolva kéri, hogy levedd
a pettyes gombát, azt a jó nagyot!
De nem teszed meg! Mért? Mert szereted...
	Balog Miklós  (Ünneprontás 8. oldal)

Fiamnak 

Hála Isten! Este van megin’,
Mával is fogyott a földi kín. 
Bent magányos, árva gyertya ég; 
Kívül leskelődik a sötét. 
Ily soká, fiacskám, mért vagy ébren? 
Vetve ágyad puha-melegen; 
Kis kacsóid összetéve szépen, 
Imádkozzál, édes gyermekem. 

Látod, én szegény költő vagyok: 
Örökül hát nem sokat hagyok, 
Legföljebb mocsoktalan nevet: 
A tömegnél hitvány érdemet. 
Ártatlan szíved tavaszkertjében 
A vallást ezért öntözgetem, 
Kis kacsóid összetéve szépen, 
Imádkozzál, édes gyermekem. 

Mert szegénynek drága kincs a hit, 
Tűrni és remélni megtanít: 
S néki, míg a sír rá nem lehel, 
Mindig tűrni és remélni kell!
Ó, ha bennem is, mint egykor, épen 
Élne a hit vigaszul nekem!…
Kis kacsóid összetéve szépen 
Imádkozzál, édes gyermekem!

Majd ha játszótársaid közül 
Munka hí el - úgy lehet, korán – 
S idegennek szolgálsz eszközül, 
Ki talán szeret... de mostohán: 
Balzsamul a hit malasztja legyen 
Az elejtett néma könnyeken. 
Kis kacsóid összetéve szépen, 
Imádkozzál, édes gyermekem!

Majd ha látod, érzed a nyomort, 
Melyet a becsület válla hord, 
Megtiporva az erényt, az észt, 
Míg a vétek irigységre készt 
A butának sorsa földi éden 
Álljon a vallás a mérlegen. 
Kis kacsóid összetéve szépen 
Imádkozzál, édes gyermekem!

És ha felnővén, tapasztalod, 
Hogy apáid földje nem honod, 
S a bölcsőd koporsód közti űr,
Századoknak szolgált mesgyeül: 
Lelj vigasztalást a szent igében: 
„Bujdosunk a földi téreken.”
Ki kacsóid összetéve szépen, 
Imádkozzál, édes gyermekem. 

Óh, remélj, remélj egy jobb hazát, 
S benne az erény diadalát. 
Mert különben sorsod és e föld,
Isten ellen zúgolódni költ. - 
Járj örömmel álmaid egében, 
Útravalód e csókom legyen: 
Kis kacsóid összetéve szépen, 
Imádkozzál, édes gyermekem 
	Arany János  (Új aranyhárfa, 145)

Névnapodra, Apám

Sokáig kerestem
szavakat e vershez.
„Szép” gondolatokat
arra számítva, hogy
úgy sokkal meghatóbb,
s talán sokkal szebb lesz.

Ó, de nem találtam!
Így elmondom neked
néhány keresetlen
szürke, szegény szóval,
hogy a fiad szeret.

Szeret. Bár ezt sokszor 
hazudtolva tette.
Szeret, mert Istenként
Te előbb szeretted,
csak ezt elfeledte.
S elfeledte Istent…
Jaj, mert el akarta…!
„Szeresd apád, anyád…!”
- Feledte, hogy így szólt 
drága szent parancsa.

De most megértette,
hogy Ő adott Téged,
s dolgos kezed által
hajlékot, ahol még
nem látott szükséget;
hogy Te vagy a földön
a legnagyobb kincsem!
Drága jó Apukám,
Kedves Édesapám,
áldjon meg az Isten!
Balog Miklós, 1956. (Kévéim, 24. old.)

Az én Édesapám

Vannak jó emberek, bár azt hiszem, nem sok.
A tévében inkább csak rosszakat látok.

Vannak erősek is, rettentő izmukkal
Birkóznak egymással, vagy a nagy súlyzókkal.

Bátrak is akadnak, de elszántak inkább,
Bátorságukat ők gonoszra fordítják.

Jók, erősek, bátrak. Érdekesnek látom,
De követni őket sehogy sem kívánom.

Apám bátor, erős, és dolgozik értünk.
Amíg közöttünk él, nekünk nem kell félnünk.

Sok embert szeretek, de úgy egyiket sem,
Mint édesapámat. Őnála jobb nincsen!
Gerzsenyi Sándor (A századik c. kötetből, 72. old.)

A tékozló fiú apja

A tárt kapuban ott állt az apa.
Szeme a távoli utat leste,
elveszett fiát várta, kereste.

Az ajtó rég szélesre tárva várt.
Az apa szilárd türelemmel állt,
míg megérkezik a várva várt.

Szíve szelíd szeretettől áradt,
s noha gyakran csüggesztette bánat,
a várakozásban el nem fáradt.

És mikor feltűnt a rongyos vándor
Szíve repesett a boldogságtól.
Száz közül is megismerte volna!

Már tárult is ölelésre karja…
Szívében nem volt kárhoztatás.
csak égő szeretet, megbocsátás.

Megbocsátás – a jó apák erénye!
Akárhová veti az élet a fiát,
az apa vár, és mindig megbocsát.

Hálával áldjuk az égi Atyát,
hogy adott nekünk hívő édesapát,
aki szeret és mindig megbocsát!
Oláh Lajosné, 1990. június 17 (Ige és élet c. kötetből)

Nyirádi Péter:
Apák

Ki a jó szülő,
Milyen a jó apa?
Szerintem ezt mindenki
Döntse el maga.

Én szeretem a fiaim,
És nagyon bízok benne,
Hogy az érzés kölcsönös,
Hisz látom a szemükbe:

Felnéznek rám, tisztelnek,
A példaképük vagyok.
Minden tettem megfontolom,
S talán az is maradok.

És ha megadja az Úr,
S hagy elég időt,
Sokáig lehetek apa,
Látom felnőni mindkettőt.

Láthatom őket én is,
Milyen apák lesznek,
Gyermekeikért tán ők is
Sok mindent megtesznek.

S idővel majd érzik,
Hogy őket hogy szeretik,
Most már mint apát,
Példaképként tisztelik.

S továbbadják a nevet,
Az apák örömére,
Hogy fennmaradjunk,
Hosszú, hosszú időre.

LOPD A ZSÁKJÁBA...

Ez a lopás nem arról szól,
Hogy valakit meg károsítól.
Nem is szeged meg a tíz parancsolatot vele,
Büntetés nem jár érette.

Ahogy József, Benjáminnal tette,
Zsákjába, ezüst poharát csempészte,
Nem félt attól, hogy kincsét elveszíti,
Testvére, minden kincsnél értékesebb volt neki.

Gyermeked tarsolyába kincseket lopj.
Értéket miről az Írás ekképpen szól:
Mit el nem lop a tolvaj éjjel,
S amit a rozsda és a moly nem emészt meg.

Aranynál, drágagyöngynél értékesebbet,
Tudatlanul is gyermeked szívébe legyenek.
Láthatatlanul is hordozza ékszerként,
Isten neve általa dicsőitessék!
Halász Johanna (Tollhegyre c. blogról)

ÉDESAPÁM...

Most már nagyobb lettem,
Iskolába egyedül megyek,
De szerettem amikor elkísértél az iskolába,
Segítettél vinni a táskámat.

A megélhetés, család gondja,
A te válladat nyomja,
Hiányzol a hosszú estéken nekem,
Mindig várom, hogy szabadnapod legyen.

Szeretem amikor hétvége van,
Olyankor én is ébren várhatlak,
Aludni is édesebben tudok,
Ha lefekvéskor tőled puszit kapok.

Imádságban este hálát adok érted,
S kérem az Úr Jézust, hogy őrizzen meg téged,
Amikor az úton jársz vigyázza lépted,
S én lehessek mindig szerető, engedelmes gyermeked.
Halász Johanna (11 éves lányom ezt a ráillő verset mondta el az édesapjának)
(Tollhegyre c. blogról)

Édesapámra emlékezve...

Sok minden megszűnt távozásával,
De amit hátra hagyott családjának,
Kárpótol mindenért.
Emléke áldott! Mindnek, kik szerették.

Huszonhét évig élveztem szeretetét.
Testvérek között a legkisebb én,
Gyermekeiért a legjobbat megtette,
Édesanyánkat a halálig szerette.

S a többi már nem is számított,
Hogy új ruhára csak ritkán jutott,
Tiz deka cukorkán többen osztoztunk.
Öröm, vidámság jellemezte otthonunk.

Bundát varrt, irha takarót.
Családjáról úgy gondoskodott.
Cifra kozsokot hímezett másoknak,
Megélhetésünkért fáradott sokat.

Énekelni tanított bennünket.
Négy szólamra, s ö vezényelt.
Mosolyát most is látom, ha becsukom szemem,
Gyerünk! S már kezdte is az éneket.

Sok év után is nagyon hiányzik.
Sok mindent megkérdeznék tőle megint.
Kérdéseimre példás élete a válasz.
S ezért egyedül Istené a hála!
Halász Johanna (Tollhegyre c. blogról)

Imádság idején

Csak imádkozzatok édes kis fiaim,
Az imádság áldás, az imádság élet.
Míg a jó Istennel szóba merünk állni:
Minden gonosz ellen lelünk menedéket.
Addig e világ ha ellenünk fordul is,
Nem  vagyunk  magunkra ...
Velünk van az Isten az imádságunkba!
Csak imádkozzatok édes kis fiaim,
Az imádkozótól messze jár a vétek.
Vagy ha kit megejt is: bűnbánata könnyjén,
Igaz imádságban megtisztul a lélek.
Kit ti úgy szerettek, az égi szivárvány:
A. menny mosolygása,
Megtérő bűnösök könnyje hullására!
Csak imádkozzatok édes kis fiaim,
Istenfélelemmel, emberszeretettel...
Mert bűn az imádság, ha mit szájatok vall,
Meghazudtolnátok rút  cselekedettel.
Ki sok imádsága nagy magaslatárul,
Mást lenéz kevélyen:
A jó Isten annak nincsen a szívében!
Csak imádkozzatok édes kis fiaim,
Én tanítalak rá szerető szívemmel;
Az imádság áldás, az imádság élet,
Istenfélelemmel, emberszeretettel.
De ne feledjétek, hogy szeretet nélkül:
Hitünk csak sivárság ...
S hogy az igaz élet a legszebb imádság!
Szabolcska Mihály

Függelék

Vigasztaló szonett apámnak

Hírt, gazdagságot, dicsfényt, nagy nevet
nem adott neked ez az élet,
s tudom, ezeket nem is kérted
soha. Leélted hatvan évedet

mégis. És nem kell szégyenkezned.
Tiszta maradt a kezed és szíved.
A tálentumod nyugodtan viszed
- akitől sáfárságra nyerted –

az Úr elé. Van jó, hű asszonyod,
mögötted áll öt hívő gyermek.
Ha néha súlyos lesz a terhed,

azt továbbvinni hat pár kéz segít.
Tekints csak folyton Istenedre. Hidd,
ki védőn szent karjára felvett,
Tőle örök részed is megkapod.
Gerzsenyi Sándor, Angyalföld, 1960
(Vallomás c. kötetből)

Látogatás után

Modern harakiri
szikével metszette
egy gumikesztyűs kéz
megfontolt és hideg
könyörtelen marok 

Apám arcod viasz
fáradt sovány öreg
négynapos borosta
mögött próbálgatod
a kényszerű mosolyt

Mindig szerettelek
egész életedben
keveset beszéltél
alig tudok rólad
valami keveset

Műtét után laza
hajdan izmos tested
s lelked is kikezdte
a sebészkés éle
meggyógyulsz valaha?
Gerzsenyi Sándor, Kispest, 1965
(Vallomás c .kötetből)

Párbeszéd

"Úgy-e apám, az ég,
A szép csillagfátyol -
Távol van mitőlünk?"
- Szédítően távol!

"S Isten úgy-e azért
Lakik a magasban,
Hogy mindent jól lásson?"
- Azért lakik ottan.

"Odaszállni mért nincs
Az embernek szárnya?"
- Fiam, az imádság
Fölemel hozzája!
Endrődi Sándor

•	* * * * * * * *

Légy szent, fiacskám!
Ember! - hívnak a száraz téli erdők,
hogy virágba borítsd a tar világot,
szikkadt ó kutak öble búg utánad,
hogy kristály-buzogású tiszta vízzel
töltsd meg őket: - ezért ma mély örömmel
hinned kell, hogy a kósza fellegek mind
biztosan kiszabott úton suhannak,
s minden lépted után nyomok maradnak.
Ismerd meg - fiam, ó - a fűbefekvő
ember békefödött, szelíd derűjét,
nyisd ki már az aranykaput, amelynek
alján kék patakok zenéje zendül.
Minden bús madarat, szomorka bárányt
végy öledbe, becézz, étess, vigasztalj! -
Légy vidám, sugaras: légy szent, fiacskám!
Dsida Jenő, 1934

Az igaz szó
 
Förtelmes dolog a hazugság,
az igazmondás szép nagyon.
Ami szíveden van fiacskám,
az legyen mindig ajkadon.
 
Nézz nyíltan, bártan a szemembe,
s ha szólsz, mondd mindig a valót;
beszéld el, amit cselekedtél,
mindegy: ha rossz vagy ha jó.
 
Az igaz szónál nincs a földön
emberhez méltóbb, szebb beszéd,
ez mint tükör híven mutatja
az erős férfi jellemét.
 
Ne csűrd-csavard, mit néhány szóval
elmondhatsz könnyen, igazán;
a hazudozás örvény, melyben
forogsz s el is merülsz talán.
 
Ha jót tettél, csak valld be büszkén,
büszkén, szerényen s boldogan,
hogy ahhoz, amit cselekedtél,
tapsolhassunk mindannyian.
 
S ha rosszat: azt is valld be bátran,
bár arcod szégyenpírban ég,
nincs semmi baj, ha szívből bánod,
és érzed, hogy – rosszul tevéd.
 
Míg bűnbánatod pírja lángol
s szemedből sűrű könny pereg:
arcod angyalkák simogatják
és Isten megbocsát neked!
Endrődi Sándor

HA FÉRFI VAGY, LÉGY FÉRFI...

Ha férfi vagy, légy férfi,
S ne hitvány gyönge báb,
Mit kény és kedv szerint lök
A sors idébb-odább.
Félénk eb a sors, csak csahol;
A bátraktól szalad,
Kik szembeszállanak vele...
Azért ne hagyd magad!
Ha férfi vagy, légy férfi,
S ne szád hirdesse ezt,
Minden Demosthehesnél
Szebben beszél a tett.
Építs vagy ronts, mint a vihar,
S hallgass, ha műved kész,
Mint a vihar, ha megtevé
Munkáját, elenyész.
Ha férfi vagy, légy férfi,
Legyen elved, hited,
És ezt kimondd, ha mindjárt
Véreddel fizeted.
Százszorta inkább éltedet
Tagadd meg, mint magad;
Hadd vesszen el az élet, ha
A becsület marad.
Ha férfi vagy, légy férfi,
Függetlenségedet
A nagyvilág kincséért
Árúba ne ereszd.
Vesd meg, kik egy jobb falatért
Eladják magokat.
„Koldúsbot és függetlenség!”
Ez légyen jelszavad.
Ha férfi vagy, légy férfi,
Erõs, bátor, szilárd,
Akkor, hidd, hogy sem ember
Sem sors könnyen nem árt.
Légy tölgyfa, mit a fergeteg
Ki képes dönteni,
De méltóságos derekát
Meg nem görbítheti.
Petőfi Sándor (Pest, 1847. január.)

Csillagnézés

Bizony, fiam emlékszem még a korra,
így néztem én is, mint te, csillagot!
Meredtem égő mennyei bokorra,
s éreztem ezt a furcsa illatot.

Toronyban, dombon titkok fojtogattak,
Nyaklottan, míg lélegzetem elállt.
De bámulásim egyszer elmaradtak –
Talán mikor lelkednek adtam át.

Itt az időd, most bámulj és csodálkozz!
Semmise dőlt el és nem végleges.
Ésszel-szívvel törj messzebb a csodákhoz,
Égen-földön ős titkot fejtegess!
Jékely Zoltán (1913–1982)

A föld és az ember megmarad
Üzenem neked, ki egykoron asszonyom leszel:
Ráébredtem az elhivatásra.
Vigyázok magamra.
Táplálkozom, sétálok nagyokat, alszom, figyelem izmaimat.
Egészséges és tiszta vagyok.
Vidám, fénylő és bizakodó.
S ha nálad időz gondolatom,
teltnek, erősnek akarlak,
azt akarom, hogy vigyázz magadra,
táplálkozz, sétálj, aludj nagyokat, figyeld izmaidat,
egészséges, tiszta légy, vidám és bizakodó.
Most minden gondolatom övé, ki eljövend.
Könyveket gyüjtök neki, Dantét, Dosztojevszkijt.
Verseket olvasok neki, mintha élne és értene már.
Az utcákon járva, beszélek neki az anyanyelvről,
napokon át magyarázok a francia forradalomról,
Erdélyről és az emberi sorsról.
Üzenem neked: ő a célunk és nincs más segítség.
Vidámaknak kell lennünk, hogy ő vidám legyen.
Kitartóknak kell lennünk, hogy ő világra jöjjön.
Izmosaknak és jóknak kell lennünk, hogy ő szeressen minket.
Vigyáznunk kell önmagunkra,
hogy boldog magyar legyen ő, új ember és erős.
Mert én elmúlok
és te is elmúlsz,
de a föld és az ember megmarad.
Dsida Jenő

Híven szeretni …

Híven szeretni a jót,
Gyűlölni vesztig a gonoszt…
Eszköze lenni az isteni kéznek,
Egy nem haszontalan tagja az Egésznek,
Férfiak! ez gyönyörű jutalom.
Kazinczy Ferenc

FÉRFILÉLEK. 
 
Fusd a bajt valamint akarod, megmarkol erővel,
      És ha magad gyáván elveted, összetapos.
Küzdj vele férfiasan, s alacson panaszokra ne sűlyedj,
    Elszégyenli magát, s megbukik a nagy előtt.
Kazinczy Ferenc

Még nem elég
Nem elég megborzongni,
De lelkesedni kell!
Nem elég fellobogni,
De mindig égni kell!
És nem elég csak égni:
Fagyot is bírni kell,
Ki acél akar lenni,
Suhogni élivel.
Nem elég álmodozni!
Egy nagy-nagy álom kell!
Nem elég megérezni,
de felismerni kell,
Nem elég sejteni,
hogy milyen kor jön el,
Jövőnket – tudni kell!
Nem elég a célt látni,
járható útja kell!
Nem elég útra lelni,
az úton menni kell!
Egyedül is! – Elsőnek,
elől indulni el!
Nem elég elindulni,
de mást is hívni kell!
S csak az hívjon magával,
aki vezetni mer.
Nem elég a jóra vágyni,
a jót akarni kell!
És nem elég akarni,
De tenni, tenni kell:
A jószándék kevés!
Több kell – az értelem!
Mit ér a hűvös ész?!
Több kell – az érzelem!
Ám nem csak holmi érzés,
de seb és szenvedély
keresni, hogy miért élj,
szeress, szenvedj, remélj!
Nem elég – a Világért!
Több kell – a nemzetért!
Nem elég – a Hazáért!
Több kell most – a népedért!
Nem elég – Igazságért!
Küzdj azok igazáért,
kiké a szabadság rég,
csak nem látják még,
hogy nem elég!
Még nem elég!
[Te élj Krisztusért!]*
Váci Mihály

* ez a sor nem Váci Mihálytól van

Fiamhoz
Fiam, aki a világ küszöbén állsz, legyen ez a vers neked útravalóm.
Apád szól vele hozzád, élete tanúságával. A kusza valón 
tisztán akart átmenni ő is, derékon fölül legalább. 
De itt az ember vagy beledöglik a sárba, vagy eladja magát.
Mi vár rád? Nem tudom. De döntened kell jó korán: mi kell, 
konc-e, vagy tisztesség. Ha könnyű élet, karrier — 
ennek leckéje egyszerű: a szádon mindig más legyen, mint a szívedben, 
aljasságodban légy rettenthetetlen, 
ne nézd, kivel szövetkezel, de kötésed ne tartsd meg soha senkivel, 
s így meglesz mindened, amit kívánsz: pénz, hatalom, siker.
De ha mégis a szép és az igaz lenne számodra fontosabb, 
vagy netán szót emelsz a jóért, jövődtől nem várhatsz sokat: 
szavad úgy pereg el, mint a falra hányt borsó, 
vagyonod két láb föld lesz, hajlékod deszkakoporsó, 
kölykeid éhen bőgnek, asszonyod rongya lobog a szélben 
s emléked kihívás lesz, neved viselni szégyen.
Így válassz idején, és úgy készülj jövődre, ahogy választottál. 
Többet nem mondhatok. Kedvem is, papírom is elfogyott már.
Utóirat
Fiam, aki a világ küszöbén állsz, a munkák és a harcok 
szünetein magam elé képzelem néha tiszta arcod, 
és eltűnődöm sorsodon, mely sorsom folytatása is, 
és jóvátétel lesz talán azért, ami bennem csonka volt és hamis.
Szavam zenét kívánt, s nem lett, csak dadogás: 
de hősi lesz és nagyszerű, ha majd folytatja más; 
s bár buktatók közt botladoztam és útvesztőkben tévelyegtem: 
utam hiába mégse volt, ha más majd célhoz ér helyettem. 
Tehetetlenül éltem, meddőn, lázongva és mogorván. 
Füstölve égtem el. Helyettem is légy fényes tűz majd korod ormán.
Ónay György

Ki tud róla?

Lapok hasábjain
ma mind
gyakran találkozunk vele: 
Ki tud róla? – Egy név követkeizk,
és szolgálati helye
a drága elveszettnek,
akit keresnek.
Az érdeklődő neve… és a cím.

S a szürke kérdés kicsiny betűin
ki mondja meg,
hány könny pereg?
Mennyi reménység szunnyad benne,
hogy hátha, hátha
jelentkezik majd, aki élve látta.

Nagy vihar volt. Szülői szívről féltett
gyermeket annyit elsodort, letépett.
S a kérdés annyi szívben ott remeg:
Ki tud róla? Hol van? Ki mondja meg?

Az Imádság messze kísérte
havas télben, ezer veszélybe,
jöttek a drága rózsaszín lapok.
Aztán nem írt. Aztán elhallgatott.
S a kérdés átsír gyötrő éveken:
Ki tud felőle? Hol a gyermekem?

Ó, milyen lázas, könnyes keresés ez!
Reménykedve vár és remegve kérdez,
és nem fárad bele.
Egész világunk ezzel van tele.

S alátekint kegyelmesen
Isten szeme. Az atyai szem.
Nagy vihar volt. Örök szívéről féltett
gyermeket annyit elsodort, letépett.
S kérdése átzeng évezredeken:
Ki tud felőle? Hol a gyermekem?

(Ó, milyen lázas, könnyes keresés ez)
Hogy minden elveszettet megkeressen,
jött a Fiú és meghalt a kereszten,
Vérrel írta meg, csak így volt elég,
az atya tudakozódó levelét.
S ott a kereszten betűzgethetem:
Ki tud felőle? Hol a gyermekem?
Túrmezei Erzsébet
(Hozsánnázó napok /Lelki versek gyűjteménye. Összeállította és regisztrálta: Balog Miklós. Magánhasználatra szánt kézirat. 1981./, II. 86. old.)

Berde Mária:
Az én apám

Az én apám tudott jól franciául
S Bázelben németeknek prédikált.
De mikor elment Szolnokdobokába,
Román szótárt vett és grammatikát.

Öt éve nem volt ott a nyájban pásztor,
És sok magyar feledte már szavát -
Kallódó lelkükért apám a kátét
Románra fordította át.

Zsidók is éltek ott. Buzgók és szegények.
S az én apám zsidóul is tudott.
S jöttek hozzája nagyszakállú vének:
Hallgatni az ótestamentumot.

Mint gyermekek ülték körül apámat,
Bár harmincéves hogyha volt csupán,
És olvasott és magyarázott nékik
A Szentírásból az apám.

A földesúrnak volt egy kis leánya
S apámhoz így szólott a földesúr:
"Hittanból is készítsd vizsgára őt,
Nem hagyhatom, hogy elmenjen hazúl.

Hogy nem híved? Add rája paroládat,
Hogy azt tanítod, amit megkíván
Kátéja." - És a zárdában jelesre
Vizsgázott le a kis leány.

Az én apám úrvacsorát ha osztott,
S hazakerült a rész, mely a papé,
Újból terített a szent maradéknak:
"Nem a miénk - így szólt - az agapé,

Hanem azé, ki valamennyiünkért
Egyforma kínnal szűrt és aratott."
S mindnek, ki aznap a küszöbre lépett,
Italt kínált és falatot.

Az én apám, mielőtt sírba szállott,
Egy sor ártatlan hajnalkát vetett.
Az örök hajnalt hozták a virágok
És elvitték a földi életet.

S halottnézőbe a ravatalához
Eljött egy sohsem látott idegen,
Megállt a lábánál s azt mondta nékünk:
"Krisztus járt benne idelenn."

És bár az apámat sírba tettük,
Azért ő meg nem halt, én jól tudom.
Csak az üvegcse tört el, ám az illat,
A lélek jár kőtetlen-szabadon.

Isten kiskertjét őrzi s az virágzik
Abban, ki gyűlölettelen szeret -
És száll apám közöttünk, mint a jó szél
A jó vetés felett.
(Berde Mária)

Vietorisz József:
Fiam bölcsője előtt 

Megérkezel hát, kis fiam, te is, 
Arany virágunk: nénikéd után, 
Boldog mosollyal nézem arcotok, 
Picinyke bimbók áldott rózsafán; 
Ó hogyha tudnád, mennyi szép reményt 
Hoztál magaddal biztatón, vígan, 
Hogy vártalak már, hogy kívántalak... 
Isten hozott hát, édes kis fiam! 

Mily nagy világ ez, akár vágyaim, 
Milyen kicsiny vagy, akár a való; 
S mégis tebenned látom, érezem, 
Hogy élni édes, fáradozni jó! 
Hisz amit én csak épp, hogy kezdhetek, 
Bevégzed azt te bizton, boldogan; 
Előtted áll az élet, a jövő... 
Légy jobb apádnál édes kis fiam! 

Mily nagy világ ez, szinte végtelen, 
Akár a mennybolt, álmaim hona; 
Arasznyi létünk szűk határiból 
E más világba térek én, oda, 
Hol nincs irigység, gond és fájdalom, 
Mint itt alant a porban untalan ... 
Ha téged is majd csábit ez, vagy az: 
Légy jobb apádnál, édes kis fiam! 

Mily szép világ ez: fényes napsugár 
Világosítja édes arcodat, 
Madárcsicsergés hangzik messziről, 
Kertünkben illatos virág fogad ... 
Ah, elsötétül néha néked is, 
Meglásd: a rózsatőn sok tüske van, 
Hányszor csalódtam, hányszor csüggedek – 
Légy jobb apádnál, édes kis fiam! 

Mily szép világ ez: - mindenütt mosolyt 
És játszi képet látsz magad körül; 
Boldog fiú te, míg vakon hiszed, 
Hogy mind tevéled érez és örül! 
Legyen tebenned több s erősbb a hit, 
S ne rontsanak meg téged annyian... 
Eh, gyenge voltam, s jött a büntetés – 
Légy jobb apádnál, édes kis fiam! 

Mily jó világ ez: nézz csak erre, nézz, 
Bölcsődre hajlik édes jó anyád, 
Nappal becézget, őrzi álmodat, 
Ó hogyha tudnád: szentnek mondanád! 
Történhetik majd bármi is veled, 
El nem hagy ő a sors csapásiban; 
Ó meg ne bántsd őt, mint nem egyszer én – 
Légy jobb apádnál, édes kis fiam! 

Mily jó világ ez: ím, veled vagyok, 
Nézlek, karomra veszlek boldogul, 
S míg messze-messze hord a képzelet, 
Könny hull szememből, szívem elfogul: 
Lesz-é erőm majd baj s veszély között 
Vezetni lépted könnyen, biztosan?! 
Fog-é kis ajkad egykor áldani? ... 
Légy jobb apádnál, édes kis fiam! 

Isten hozott hát, édes kis fiam, 
Arany virágunk: nénikéd után! 
Boldog reménnyel nézem arcotok, 
Picinyke bimbók áldott rózsafán; 
Felnősz, remélni fogsz és küzdeni, 
Visz sorsod el, ki tudja, hogy hova, 
Magasbbra juthatsz, s többre, mint apád, 
De boldogabb már nem lehetsz soha!

http://www.szabarchiv.hu/drupal/sites/default/files/Breviarium_szerk_0.pdf

* * * * * * * * * * * *

Válogatás
Tompa Mihály verseiből
Apák Napjára

Forrás: (Magyar Elektronikus Könyvtár http://mek.oszk.hu/01100/01101/html/01.htm)

A VITÉZ FIÚ.

»Fiam! lejártak napjaim...
Mely védte a magyar honát:
Őrizd meg kardom, a család
Hatszázados tulajdonát!

És - mert ki tudja a jövőt? -
Ha zúgna tán a harcvihar:
Honért, királyért hősileg
Villogtasd, mint igaz magyar!«

- És függ a kard, de béke van,
S henyélve hogy ne függjön ott:
Belőle a vitéz fiú
Dohányvágót csináltatott.
Tompa Mihály

NÖVELÉS.
Itt áll fiam, növelje ön
Hasznos polgárnak őt,
S hogy állhasson meg emberűl
Majd a világ előtt!

Költség kimélve nem leend...
S meg nem fogom kezét,
Fenyítse: ámde tartsa meg
Becsűlet-érzetét!

- Ez már értelmes egy apa
Minőt keresni kell...
Hohó, kérem! a botozást
Magának tartja fel!
Tompa Mihály

BETELTEM...

Beteltem e lármás világgal,
Fénye s zaja unalmat ad;
Olcsó örömpohara nem kell!
Megkeseríté ajkamat...
Mint a vándort az erdő hűse,
Más, szebb napok varázsa von, -
Csendes, boldog családi élet,
Feléd, feléd sóhajtozom!

Az én lelkem gazdátlan hárfa,
Hurozva van, mégsem zeneg;
Ah, mert hiányzik a szelíd kéz,
Mely nyájasan pendítse meg!
S mint a gyöngy a tengerhomokban,
Igy elvész annyi szép dalom...
Csendes, boldog családi élet,
Feléd, feléd sóhajtozom!

Eddig még úgyis mit sem adtál;
Adj, sors, egy kedves nőt nekem!
Ki jó- s roszban osztozva, híven
Kisérjen át az életen!
Ki lágy kezével megtörölje
Munkában izzadt homlokom...
Csendes, boldog családi élet,
Feléd, feléd sóhajtozom!

S két kedves magzat anyja mellett,
Egyik fiú, másik leány,
Csivalyogván vigan körültem
Ez bábbal, az nádparipán:
Gyermek lennék és boldog én is...!
Nem esnék bú s csapás zokon;
Csendes, boldog családi élet,
Feléd, feléd sóhajtozom!

Templom lenne az én hajlékom,
A boldogságnak temploma!
Hogy áldozzék oltár-tüzénél:
Hű barátság lépne oda:
A háznak lenne két galambja:
A szeretet, - a nyúgalom...
Csendes, boldog családi élet,
Feléd, feléd sóhajtozom!

Mily szép napok...! mily nyájas esték...!
Le sem hajtom még fejemet:
S már lelkem boldog álmakat lát,
Azok közt van, kiket szeret...
Ah tündér-képek...! most borúsan
Ülök künn az esthajnalon...
S csendes, boldog családi élet,
Feléd, feléd sóhajtozom!
Tompa Mihály

A vers első megjelenésekor (1847) csak a két kezdő versszak  egyezett az itteni szöveggel, s a következőképpen folytatódott:
Egy lelkes, jó nőt adj nekem csak,
Nem kérek, oh sors! egyebet,
Egy lelkes szép nőt; és ölébe
Két szöszke, csacska gyermeket!
Ah...! e kép úgy ringatja lelkem:
Mint madárt szellő a galyon;
S csendes, boldog stb...
Én lennék a vihartűrő cser,
Ifjú repkény szép hitvesem;
Rám-folyna hűsége - s karával,
S minő kéj lenne: védenem!
Nincs senkim most az emberek közt,
Ő lenne nő, barát, rokon;
Csendes, boldog stb...
Nyájas kandallóm, kis szobámban
Világot áraszt s meleget;
Világ- s meleggel töltené be
Szerető lelke lelkemet!
S lenne két szép fehér galambunk;
Megelégedés, nyúgalom...
Csendes, boldog stb...
S a két szép gyermek! kis fiammal
Futosva fűzfa-paripán:
Játszván a bábuzó leánnyal,
Kiáltoznék: apám, apám!
Majd vesszőcskét törvén kezökbe:
Futnék - hogy űzzenek nyomon;
Csendes, boldog stb.
S mennyit regélnék este! s álom
Nyomván el anyjok kebelén;
A felpirult forró kis ajkat
Csókomban megföröszteném.
Ah, nyájas, messze képek...! búsan
Ülök most az esthajnalon;
S csendes, boldog stb.

FIAM SZÜLETÉSEKOR.
                    I.
Szerény hajlékomnak kedves kis vendége!
Jer, jer, hadd tegyelek anyád kebelére!
Együtt hadd lássalak...
Ugy szeret ő téged, - pedig mit szenvedett...
Az Isten tudja csak.
Együtt hadd lássalak jó szelid anyáddal,
Mintha rózsát látnék kisded bimbajával;
Én meg felettetek
Lehajló sötét lomb, mely a zivatartól
Hiven megvédjelek.
Egy szép élő bokor vagyunk igy mi hárman:
E bokrot az élet csendes pagonyában
Zivatar ne érje;
Hanem rakjon fészket kis csacsogó madár,
Az öröm beléje!
Mégis, ha érné a vihar zudúlása:
Virág s bimbó helyett csak a lombot bántsa!
S csupán a levelen
Függjön a bánatnak jéghideg harmatja,
Csupán a levelen!
                    II.
Szeretem anyádat, gyermek, forrón, híven!
Ábrándos vágyait elfelejti szívem;
S mit róla mondhatok:
Szíve dobbanása, lelke gondolatja,
Én - és csak én vagyok!
Tudtad te azt, gyermek, s magad közénk fúrtad,
Elálltad szerető szivünk közt az útat,
És mostan, mindenik
Szerelme és lángja, mit egymáshoz lövel:
Benned megütközik.
                    III.
Lágyan reng a bölcső, ringasd édes anyja!
Addig lesz ő boldog, mig kezed ringatja;
Azután az élet
Csavargós utain, az emberek között
Nem sok jót remélhet.
Meglehet, kis fiam! hogy e szerény lapot,
Midőn érett ésszel általolvashatod:
Nem lesz, aki írta;
Hanem szép csendesen, mint a többi halott,
Ott fekszik a sírba'.
Intést, tanácsot én miért adjak neked?
Vele s benne küzdve tanuld az életet;
Higgy - remélj örömest!
Mert azt nem akarom, hogy élted útain
Az én példám kövesd.[21]
Ne lakjék kebledben ama hideg féreg,
Amelyet én hordok, amelyet én érzek...
Hanem mindenkoron
Szerettesse véled az embert s életet,
A nyájas bizalom.
Légy boldogabb, mint én, - de ne keresd, fiam!
A boldogságot ugy, mint szokták annyian;
Tündöklő semmiért,
Mint hír, méltóság, kincs, - lelkednek nyugalmát
Soha be ne cseréld!
»A tudás nem áldás!« A tudomány hideg
Kutfejénél szomju lelked szomj öli meg.
Ki aranyat keres
A pazar világnak, a jó bányász, nemde
Rongyos és beteges...?
Ha lelkedet a vágy s földi nagyság bántja,
Vagy fényben tünik fel sirodnak márványa,
Nézd a történetet:
Az emberiségnek volt-e apostola
Kit meg nem kövezett?
Lelked ne hagyd menni ábránd-képek nyomán;
Valóságban nézd a boldogságot csupán,
S légy ember mindenütt:
Ha feletted a sors vad villáma csattog,
Vagy jólét napja süt.
A mesterkélt világ dolgait ne nézzed,
Hadd őrjöngjön, - csak te maradj a természet
Kebeléhez közel...
Légy egyszerű fia ez édes anyának:
Szánts, vess, fákat növelj!

                    IV.
Örökséged, fiam, nincs egy gombostűnyi,
És mégis én neked úgy tudtam örűlni!...
Szülessetek sokan!
Mert annyinak vége, - s e szegény nemzetnek
Olyan sok híja van!
Örültünk,... örültünk, - s melyen isten adott,
Komoly csendességben ültük meg a napot;
Óh mert ki ütne zajt,
Midőn halottja van a szegény hazának
S milljó kebel sohajt?
Az isten házába magam menék veled,
Könyek között öntém rád a keresztvizet,
S buzgón imádkozám
Érettetek, kedves mosolygó kisdedem,
S halvány arcú hazám!
                    V.
Ezt a bús esztendőt ha elfelejtenéd:
Ezernyolcszázötven! mért is nem jött elébb
Születésed napja?
A szabad nemzetnek hogy csak egy percig is
Lettél volna tagja!
Hatalmas folyam volt e nemzet: hét ága
Még az ős hazában szépen egybe vága
S egy ezredév alatt
Folyt szelíden, vagy folyt harsogó habokkal,
De el soh' sem apadt.
Most idegen népnek szakadt tengerébe!
Mondják: nem veszett el, - pedig vége... vége!...
Vagy tán az is élet,
Ha zagyva egységben nem lesz rajta semmi
Jellem s ősi bélyeg?
Siromból majd egykor hogy fel nem kelhetek!...
Szeretném meglátni, mi lesz belőletek?
Bár úgy is képzelem...
Vagy tán valamelyik boldogabb unokám
Vigan hordozná meg a nagy, dicső hazán
Bámuló szellemem?...
Tompa Mihály
 (Mart. 10. 1850.)
21. A vers első közlésekor itt még a következő versszakok állottak:

Felebarátimat én már jól ösmerem
Sok mérges sebhelyet hordozok lelkemen;
S éljek egy századig:
Lelkemben irántuk nem terem szeretet,
De borzalom lakik.

Az együgyü boldog, és boldog aki vak,
De hogyha szemeid általpillantanak
Világ- és életen:
Meg kell utálnod azt, és az emberektől
Elfordulsz hidegen.

S kit még önérzettel vere meg istene,
Ki eszmélni mer, hogy többet érdemlene:
Gonoszul elveszett;
Szerencse még, ha egy szelid őrülés ad
Lelkének menhelyet. 

ITTHON VAGYOK...

Itthon vagyok...! haza jöttem valahára,
Lelkem ezt az édes órát alig várta;
Megpihenni csendes élet, hű öledben:
Jöttem, mint a siető hab, hogy jöhettem.

Haza felé még csak e táj halma kéklett,
Forró vágyam ölelé a messzeséget;
Fel se tűnt még házam tája, s már előre
Megcsapott a boldogságnak lágy szellője!

Kinyilt a völgy... a falucska ott van, ott van!
Dobogott a vándor szive hangosabban;
Mig csókod forrt a belépő ajakára...
Itthon vagyok, haza jöttem valahára!

Házi üszköm melegítő lángja mellett,
Keblemen a szomorú fagy ugy felenged!
Csordultig van az én szivem, annyit érzek,
Örömében olyan boldog, olyan részeg!

S nem is tudom: félig alva, félig ébren
Pihenek a szeretetnek hiv ölében;
Két karomon ami kedves, kis családom;
Mi reményem, vágyam van még a világon?

Kis fiamat az ölembe teszi anyja,
S hosszan nyugszik mindkettőnkön pillanatja...
Nem tudok én mit mondani, nem tud ő sem, -
De beszél a mosolygó ajk s könyező szem.

Majd ha lelkem szomorítják ujra gondok,
Vagy élettel és világgal meghasonlok:
Akkor nyájas, kibékitő gondolattal,
Ez a könyű, ez a mosoly megvigasztal.

Zárd magadba, lelkem! ezt a boldogságot,
Mely ez édes szép órában rád szivárog;
Mint a cseppet a világnak kelyhe szokta,
Tartogatván hév napokra, bus napokra.
Tompa Mihály – 1853

A VILÁGLÁTÓ
Az apa fiához imígyen beszéle,
Egy erszény pénzt adván ennek a kezébe -
A huszadik évet, fiam, ma betöltöd!
Illő lesz, hogy váltsd fel azt, ki vén s törődött.
De annak az eszén nem sok ember indúl,
Aki falujának határán se ment túl;
Eredj a világba! láss, hallj és tapasztalj!
Keresd: hol mi jó van, tapogasd: mi a baj?
A fiú megszokván, hogy nem ő határoz:
Elment s nagy sokára tért vissza a házhoz,
Hol a fáradságtól magát kinyugodván,
Igy szólt apja hozzá: ,Nos, hát édes szolgám!
Mire a jó Istent éjjel nappal kértem,
Im visszavezérelt kivánt egészségben!
Hadd halljam hát, hogy mit láttál a világban...?'
»Biz én édes apám, ott sok mindent láttam.
Hegyet, síkot s folyót, mely nagy habbal omlott,
Fényes, büszke várost, épületet s tornyot;
Annyi nép- s vidéknek erkölcsét, szokását, -
De három községnek mégse láttam mását!
Ezek közt legelső volt Imádságfalva;
Csudáltam, mért van ott minden úgy kihalva...
Mig másutt sürögve, zajjal, seregestűl,
A nép munkálkodni hazulról kipezsdűl.
Itt a dolgozásról végképen lemondtak,
Szólván: semmi haszna földi szorgalomnak!
Gondolunk s nézünk az égi madarakra:
Mily szépen megélnek, nem vetve s aratva!
Ugy cselekszünk, mint a parancsolat szól:
Mért szorgoskodnátok a holnapi napról?!
A zsidók is nyertek mannát, el se vesztek...
- S várnak a próféta hollójára veszteg.
Olvassák az írást, néznek a betűre,
Ebbe vannak némán s mélyen elmerűlve;
Avvagy áhitattal meghajolva földig,
A napot s az éjet imádsággal töltik.
Majd e jámbor hívek közűl elsietvén,
Más helységbe értem még azon nap estvén;
Munkásnak nevezték, - nem hívhatni jobban,
Mert nincsen hiány ott munkában, dologban.
Versenyez kicsiny, nagy, - fejök szinte szédűl; -
Csak panasz, sovárgás hallik a beszédbűl;
Az idő beh nyargal...! a nap egy arasznyi...!
Ennyi, annyi munkát kell holnapra hagyni!
Monda egyszer, aki vala legsovárabb:
Mily idő-vesztés e sok ünnep, vasárnap!
Még ez okra lészünk éhezők és pőrék...
Hátha eltörölnők! - és el is törőlték.
Csukva áll a templom, berozsdált a zára,
Egy lélek se vágy az igének szavára;
Néha meg-megkondúl a harang magától...
S csaknem megijednek szokatlan szavától.
Iskolába menni, adni nem szeretnek...
Sok dolga s haszna van a kicsiny kezeknek!
Munka náluk a fő s minden; - és valóban
Szinte úsznak a kincs- és más földi jóban.
Hogy a harmadiknak utcájára léptem,
Görnyedő vén ember jőve szembe vélem;
Csudálkozva láttam, hogy folyvást süvegel...
Oh édes agg apám, mi dolog?... tegye fel!
Unszoltam sokáig, kértem is: hiába!
Később jöttem aztán mindennek nyomában;
Uj szokást követnek: itten aki vén lesz,
Semmi jussa többé a becsültetéshez.
Helye nincs a házban, kívül is elhálhat,
Nem számára tesznek az asztalra tálat.
Várjon sort, - az ifjú települve mellé:
Emennek jár a hús, - amannak jut a lé.
Ifjak látnak törvényt, ezek ott a bírák,
Kik a büntetést a vétkezőkre irják;
S minden ügy kezökben gyorsan folyva dől el,
Mig nagy lassúság jár a hajlott idővel.
Nem uralkodhatik ifjon kívül más ott,
Vén embertől soha nem kérnek tanácsot;
És ha  Újmezőn  a dolgokat tekintem:
Apám, mondhatom, hogy jól megy ottan minden!«
Az öreg figyelve hallgatott minden szót,
És se jót, se roszat a beszédre nem szólt;
Hanem később, midőn már évek folyának,
Felhozá a három községet fiának:
,Bizony én szivemnek teljesítnéd vágyát:
Ha ama helyeket még egyszer bejárnád,
Azért is, mert akkor valamit feledtél!
Megtudod majd, hogy mit? - azon embereknél.'
A fiu, mivel szent volt e vágy előtte,
Gyorsan elment s megjött, - nem sok időt tölte;
,Hát a három község? szólj csak, alig várom...'
»Biz, apám, elpusztult végkép mind a három!
Népe meghasonlék, kiholt, szerteszéledt...
Elsöpré valamely rettentő itélet;
Szén, kő és tapasz van helyén a bozótban,
- El se hozhatám igy, amért küldve voltam!«
,El, elhoztad, kincset hoztál, ime lássad
Az a bölcseség, mit a tapasztalás ad!
Jaj a népnek, melyben utolsók a vének,
S gyermekek állnak fel birónak, vezérnek!
Szorgalom s imádság külön-külön meddő,
S boldogságot, áldást hoz együtt a kettő;
Ezen függjön mindig az ember figyelme:
Tisztes munka, jó rend s az Úrnak félelme!'
 Tompa Mihály

PÜNKÖST REGGELÉN.
Vigan mosolyg a föld határa,
Az ég felette tiszta, kék:
Mintha e napját a világnak
Ottfenn is megünneplenék!
Ah, a mosolygó föld, derült menny
Sötét, borúlatos nekem:
Kórágyon fekszik szenvedő nőm,
Terítőn kedves gyermekem!
Virít a rózsa, és a hajnal
Harmatja még kelyhén ragyog;
Az ünneplő sereggel én is
Pünkösti rózsát szaggatok!
S halotti koszorúba füzve,
Bús harmatot hint rá szemem:
Kórágyon fekszik szenvedő nőm,
Terítőn kedves gyermekem!
A népnek arcán ájtatos csend,
Szivén vallásos buzgalom;
És rajta, a szent nap diszére,
Fehér, piros köntös vagyon;
Én gyászban járok, bánatomnak
Sötét ruháját viselem:
Kórágyon fekszik szenvedő nőm,
Terítőn kedves gyermekem!
Busan szól az ünnep harangja...
S mig más az Ur házába mén,
Hogy emelkedjék a legelső
Pünköst csudás történetén:
Ah, addig a mély fájdalom szól
Emésztő lángnyelven velem...
Kórágyon fekszik szenvedő nőm,
Terítőn kedves gyermekem!
Hová nézzek? szeretteimből
Egyik beteg, másik halott,
Nem enged álmat annak a kín,
Emez végkép elszúnyadott.
Ott a bus zaj, itt a halálcsend
Egykép sebet vág lelkemen...
Kórágyon fekszik szenvedő nőm,
Terítőn kedves gyermekem!
Letört fájáról életemnek,
Letört az egyik lombos ág;
Enyészetes forró szelével
Sárgitja a kór másikát,
S ha még ez is... száradj ki akkor
Lombatlan bus fa, életem...
Kórágyon fekszik szenvedő nőm,
Terítőn kedves gyermekem!
 Tompa Mihály, 1850