Versek 
NAGYCSÜTÖRTÖK ESTÉRE 

Gecsemáné
A Gecsemáné kertjében, ahol
szemét lehunyva borult Krisztus arcra,
- az esti lég csak sóhaját kavarta
s egy csermely, tükrén sápadt kép a hold,
csak panaszt zúgott egyre halk morajjal,
eljött az óra. hogy egy síró angyal
az Isten trónusától földre szállt
és hozta már a keserű pohárt.
S az Úr előtt felrémlett a kereszt.
Megtörve látta függni rajta testét,
s hogy tagjait mint kötelek erezték
a megfeszült inak - mind látta ezt.
A szögeket is látta már meredni
s fején a véres töviskoronát,
míg távolból a sűrű légen át
a haragvó menny kezdett el dörögni.
A fán, amelyre felfeszítették,
a vére cseppje csöndesen aláfolyt.
Felsóhajtott, és minden pórusából
ömlött a verejték.

Sötétedett. Mint szürke tengeren,
a komor égen fénytelen nap úszott
s alig mutatta töviskoszorúzott
fejét haláltusában rángni fenn.
A három embert a kereszt tövében
gomolygó szürke ködbe veszve látta,
de hallotta, hogy mennyire ziláltak
és köntösük hogy csattogott a szélben. 
Ó, volt-e még ily forró szeretet? 
Mert ismerve és felismerve őket,
az Ember Fia szíve lánggal égett,
s egész testében verítékezett.

Kihunyt a nap, fekete füst maradt
s elnyelt keresztet, sóhajtásokat.
Egy bősz vihar sem fogható irtózat
a csendhez most a csillagvesztett mennyben;
Üres, kiégett kráter lett a föld,
magából minden életet kiölt,
csak fentről szólt a tompa hangú szózat:
„Én Istenem, miért hagytál el engem?!“
Halálhoz ekkor Krisztus ily közel,
elcsüggedt, síró arca mily fehér,
s verítéke vér.
S remegve nyílt a Tűrő ajka szóra:
„Atyám, ha lehet, tőlem ez az óra
hadd múljon el!“

Villám csapott az éjbe: a kereszt
mártírjegyekkel égve fényben úszott,
és millió kéz ráfonódva kúszott
a fán, amelyet többé nem ereszt,
Kezek, kezecskék - ó, ki tudja, honnan?  -
s világra sem jött lelkek millióan
szikrázva mind a Krisztusfőre hulltak;
a földből feltört könnyű pára holtak
könyörgő sóhajtásának hatott.
És Krisztus ekkor égi szerelemnek
tüzét érezve szólt: „Atyám, legyen meg
a te akaratod!“

Holdfényes ég; egy liliomra hajnal 
Szórt harmatot a Megváltó előtt, 
S a kelyhéből kilépett most az angyal 
Hogy erősítse őt. 

	Annette von Droste-Hülshoff - Fükő Dezső
Hozsannázó napok I. kötet. 229.old

A LÁTHATATLAN MUNKA  
Azon az éjszakán így szólt Jézus az éjben: 
Imádkozzatok vélem…
A lelketek legyen most az enyém egészen. 
Hatalmas munka vár, a megváltás munkája, 
a Lélek győzelme a nagy Halál felett, 
szükségem van reá, kell segítségetek, 
imádságtok, a könyörgésetek, 
Munkátok, magatok…
… S magára hagyatott …

Meg se érti talán a szív, ez a mai, 
hogy’ történhetett így a végtelen éjben, 
a Nagy Halál előtt Jézus kérő szavára, 
tanítványainak kedves meghitt körében? 
Miért nem vigyáztak ők ott, azon az órán? 
Imádságuk se szállt, aludtak csendben mélyen, 
a súlyos titkokat bontó idő mélyében. 
Jézusra, az Egyre hagyták az összes munkát, 
s az ima idejét csendesen átaludták. 

Mihozzánk is beszél, szól Jézusunk az éjben: 
Imádkozzatok vélem. 
Ott vagyok az Igében. 
Az igeszólóban élek. 
A lelketek legyen az Igéé egészen. 
Ne legyen köztetek érzéktelen, hideg, 
megnehezül szemű, elalvó, vagy halott, 
követeim közül imádsággal nem védett, 
Gecsemánéban küzdő 
s magárahagyatott. 

Mihozzánk beszélő Jézusunk, hogyha látnád, 
hogy kialudt fénylő, ragyogó mécsesünk. 
Hogy hivalkodásból, hogy az emberek lássák, 
látható munkákat Érted hűen teszünk, 
de hogyha arra kérsz, hogy imádkozzunk Véled, 
hogy győzelemre vidd győzedelmes Igédet, 
mi kérő hangodat, mint alvó szívvel feledjük. 
Gyújtsad fel mécsesünk elaludt, üres lángját, 
hogy világítson sok, titkon mondott imádság, 
ne hagyjuk lelkedet küzdeni egymagában. 

S a láthatatlan Isten láthatatlan munkánkat 
láthatóvá teszi 
a megtért lelkeknek 
boldog csodálatában…
   Kárász Izabella  (Fényből fényességet)

A Mester virraszt

Getsemáné, olajsajtók kertje.
Csendes az éj, koromsötét az ég,
Jézus virraszt, szomorú a lelke.

Tanítványai mind elszenderültek,
míg felhőkbe rejté arcát a hold.
Magára hagyták hű Mesterüket.

Egyedül vívta meg halálharcát.
sóhajok, félelmek özönében.
Véres verejték borítá arcát.

Hogy az álom varázsa megtörött,
a Mester állt előttük győztesen.
Fény suhant át a Gecsemáné fölött.
                 Gerő Sándor (Harangláb c. kötetből)

 
Éjszaka a Gecsemánéban

Éjszaka van... a Gecsemáné 		
csupa illat csupa madárdal.
Valaki meghajolva áll 		
a fák alatt a hold sugárban.

Alatta vígan zsong a fű,		
ezer tücsök cirpel a réten,		
csak az ő lelke keserű,			
kétségek dúlnak belsejében.

Le kell-e tenni életét?
Hullatni a váltság hozó vért		
ezért a hitvány emberélt?
Júdásokért, írástudókért? 

Istentelen Izráelért,		
ki szüntelen vétkezvén lázad? 
Ólálkodik, árulkodik,  		
és – megöli a prófétákat?

Heródesért, Pilátusért,		
kik fölötte fognak komázni,			
tanítványokért, akik egy		
óráig sem tudnak vigyázni?

Le kell-e tenni?... Messze néz,		
s elődereng ködből a távol;		
Népek, veszendő századok		
jönnek elő az éjszakából.

Úgy szenved ember és barom!
S mind-mind a jobb után sóvárog...
Hiába! Tenger lesz a könny,
Üvöltő  orkán lesz az átok.	

Előtte vérpatak folyik,		 
és szív formája lesz a rögnek,		
mögötte harctér lesz a föld, 		
s a porban milliók hörögnek.

Közéjük roskad... vége már,		
eldőlt a harc a szíve készen.
Ott áll a keserű pohár		
ég, föld között, Isten kezében.

„Atyám, legyen, ha akarod!
Tied a terv s szívemnek vére.” 
- Júdás most indul el talán.
Jézus megy a kereszt elébe.

Elcsöndesül az éjszaka,		
lenn bűnben  álmodik a város...		
alszik  Jakab, Péter és János.
  Füle Lajos

Mily szívrendítő fohászkodás!

Mily szívrendítő fohászkodás
Hallatszik most ama kertből;
Ím végbemegy a nagy megváltás
Élet s halál harca eldől.
Te legszentebb éj annyi éjben,
Benned volt a nehéz csata;
Pokol összes hadával szemben 
Jézusom vívott egymaga!

Egyedül voltál minden helyen,
Egyedül hordtad bűnömet 
Egyedül verted meg teljesen 
A pokolbéli sereget!
Itt állok remegve és sírva,
Szemlélem véres cseppjeid.
Míg lelked halálharcát vívja,
Földet áztatják könnyeid.

Ó, hogyha most csatát veszítve 
Elutasítod a pohárt,
Elveszett üdvünk mindörökké…
- Ily sötét gondok járnak át;-
Ámde isteni Hősünk téged 
Szilárddá tett a nagy hűség;
Fényre változott szörnyű éjed, 
Győztél! - Istennek dicsőség!

Az ellenséggel hősként vívtál,
Tudván, tiéd a győzelem!
A sötét éjből fényre hívtál, 
Átok helyett, áldást nyertem, 
Itt ülök az elhagyott helyen,
 - Köröttem éj, belül napfény - 
Örökre megmentetted lelkem,
Leborulva imádlak én.

Itt vívtál értem arcra esve,
Ó, Jézusom, haláltusát.
S hogy biztos legyen lelkem üdve,
Gyötrődtél egész éjen át.
Itt sírok én is hálakönnyet,
Miért hagynám el e helyet?…
Nem választhat el semmi tőled,
Ó, Gecsemáné, engemet!
J.B.v.Albertini (1769-1831) A hit nagyjai, 1960 kiadás, 66

Gecsemánéban

Dermedten állnak a ciprusok,
az olajfák görnyedve susognak.
Elszenderültek az apostolok,
míg Jézus arccal a földre roskad.

Testi ereje, nézd, hogy elenyész,
homlokán gyöngyözik a vére.
Sóhaja a sűrű éjbe vész.
Gyógyír nem termett szíve sebére.

Távoli imbolygó fáklyalángok
zsoldos csapat élén közelednek.
Júdás jön velük, a hűtlen, álnok.
Sötét felhők könnyei peregnek.

És szólt az Úr: Ébredjetek már!
Az áruló, ím, elközelgetett.
Az ember Fiára kínkereszt vár.
Úgy lesz, ahogy elrendeltetett.

Bár csattan az áruló csókja,
nem dorgálja őt a Mester.
Csak végigméri szánakozva
és megsiratja igaz szeretettel.
              Gerő Sándor (Harangláb c. kötetből)

Értünk gyötrődött Ő

Értünk ment az Úr halálharcára, 
Mikor ama kertbe ért.
Lásd Őt, lelkem, mint borult arcára, 
Esdvén lelkünk üdvéért!
Értünk jöttek Rá a rettegések, 
Szorongások, gyötrő szenvedések;
Értünk sírt és esdekelt, 
Verejtéke véres lett…

Értünk verték rútul drága arcát, 
Melyen vére gyöngyözött…
Mígnem Isten megszánta kínharcát, 
S hozzá angyalt leküldött.
Értünk égett lázban minden tagja, 
Két szeméből folyt a könnyek árja;
Értünk arca elborult, 
S fájdalomtól eltorzult.

Értünk tűrt el szitkokat és sok gúnyt,
Csúfos arculcsapdosást.
Szánalmas a látvány, melyet így nyújt:
Sebzett vállán gúnypalást…
Homlokáról vére fel nem száradt,
Tövis sebből új vérpatak áradt 
Nézni e nagy Szenvedőt: 
Áthat csontot és velőt.

Értünk hordta súlyos keresztfáját 
Szelíd, tűrő bárányként. 
Rászegezve kitárták két karját, 
Vére kifolyt patakként. 
Értünk tikkadt szomjúságtól ajka, 
Értünk függött kínban elhagyatva, 
S elfogadta a halált, 
Teste sír mélyére szállt.
Chr. R. Zinzendorf (1727-1752) A hit hangjai, 205.ének

A Gecsemánéban

Egy kertre csendben száll az éj, 
A tanítványok álma mély.
Jézust magára hagyta mind, 
S Ő felvesz, hordoz tenger kínt.

Lehajtja mélyen szent fejét, 
A kín átjárja bús lelkét,
És csendben feltör az éjből 
Imája, szíve mélyéből.

„A kínpohárt vedd el, Atyám, 
Ha lehet, el ne jöjjön rám!
De mint akarod, úgy legyen 
Mindenkor földön és mennyben!”

Miértünk szenved gyötrődve, 
És véres lesz verejtéke.
A mennyből jő erős vigasz, 
És győz az Úr, a Szent, Igaz!
A hit hangjai énekeskönyvből, 1960.kiadás, 154. ének

Gecsemáné éjszakája

A patak szelíden öleli a hegyet,
mint egy csillogó ezüstkoszorú.
Vízében a nád lehajtott fejjel áll,
mint az ember, ha nagyon szomorú.

A hegyen olajfa bontogatja rügyét,
illatot kavar a tavaszi szél.
Levél bomlása, szellő suhanása:
hallgassuk meg titkon mit beszél?

Réges-régen, sok-sok éve már,
minden  alkonyon itt járt valaki.
A pataknál, a pálmafák alatt,
ott vannak még szent lábnyomai.

Mikor megindult csendesen a hegyre,
a kis csapatot hátrahagyva itt,
tudta mindenki: a fák, a virágok,
hogy Isten Fia ott imádkozik.

És jött egy éjszaka, az az utolsó,
A gyötrelmek szörnyű éjszakája;
és hiába sírt a szent Fiú,
nem jött válasz  könyörgő szavára.

- Ha te is arra jársz, ha arra visz utad,
ha odáig űz a szenvedés,
a próbák sűrű, sötét éjszakáján
erőt ad majd az emlékezés.

S ha nem jön válasz könyörgő imádra,
ha nem lenne rá felelet,
vérző szívvel és vérző lélekkel
vedd fel te is nehéz keresztedet.

A Gecsemáné éjszakáját végig kell járni,
arra visz az út Krisztus lábnyomán.
A te küzdelmed nem világot vált meg,
csak a hitedet méri meg csupán.

És mégis, nagy a harc! Életre-halálra.
Egy éjszakán tán meg sem vívhatod,
Sokszor kell menni a Gecsemánéba,
amíg koronádat megkaphatod.
Páskulyné Kovács Erzsébet, 1967.

A Gecsemáné kertből

A bús Gecsemáné kertből 
a Golgotára fel,
Egy ösvény tart, és lelkem 
ma arról énekel.
Refrén: E keskeny út a mennybe visz, 
 De sok rajta a zord tövis.

Mert szánt és szeretett minket, 
a Mester arra ment,
S hogy bűnben el ne vesszünk, 
ott vérzett Ő, a szent. Refr.

Ó, égi szeretet mélye, 
úgy látta, elveszünk,
S kihulló drága vére 
lett üdvünk, életünk. Refr.

Ó, jöjj a szent keresztfához 
te bűnös, elveszett,
Ott békét adnak néked 
a vérző, mély sebek. Refr.

És ajkad hálára nyílik, 
új ének áldva száll,
Még szebben hangzik majd fönn 
a Bárány trónjánál:
Refrén: Övé a hála, tisztelet, 
  Mert Ő értünk elvérezett. 

A hit hangjai, 5. ének

A keserű pohár

Mikor Gecsemáné kertjében Ő,
Krisztus, magát a földre vetette, 		
- sóhajtását itta a levegő,		
és a forrás fájdalmát keseregte... 			
csillaghímes volt fenn az égi sátor...
S akkor, egy angyal Isten trónusától		
sírva hozta éjen, homályon át		
a fájdalomnak keserű poharát.

Villám hasított a sötétbe... s fényben		
feltűnt a kereszt véres fája messze.
Millió kéz fogódzott a keresztbe.
Kezek, kezecskék, minden földi tájról...		
kétségbe esett, utolsó reményben.
S fölötte szikrák ragyogtak: távol, 			
meg nem született lelkek milliárdja...
S köd gomolygott: az elhunytak imája, 		
akiknek teste régen porladott    

S akkor Isten Fia, a Szeretett		
teljességében felemelkedett:
„Legyen, Atyám, amint Te akarod!”
A hold szelíd fénye sugárzott felette. 
Harmatos zöldben liliom fehérlett.
Kelyhéből az angyal halkan kilépett...  		
és megerősítette.
    németből ford: Túrmezei Erzsébet   

A lábmosás
     Jn 13,1-20

Jézus minden tanítványnak 
megmosta a lábát,
mert nem úgy élt köztünk, mint Úr,
hanem mint ki szolgált.

Nem nézte, hogy ez „rossz munka”,
s kellemetlen éppen,
szeretetből elvégezte
nekünk példaképpen.

Júdással sem tett kivételt,
Ő senkit meg nem vet.
Nem volt személyválogató,
ha szolgálni kellett.

Úr létére ilyen példát 
adott Ő minékünk.
Így szolgáljunk egymásnak is,
Neki is, míg élünk!

Balog Miklós, 1970    (Kévéim c. kötetből.)

        Jézus elfogatása

                                            Jn 18,1-11

Amint felkelt az Úr Jézus
az úrvacsorától,
kiment Gecsemáné-kertbe,
úgy, mint annyi másszor.
Vele volt a tizenkettő
egy kivételével,
de csakhamar megjött az is,
ellenséges néppel:

pap, katona, farizeus,
templomszolga, fegyver,
lámpák, botok, irigy harag
hömpölygött a kertben.
Júdás vezette el őket
ismerve a nyomot,
ahol Jézus övéivel
imádkozni szokott.

Ő rég tudta már a sorsát,
s eléjük ment bátran.
Megkérdezte: kit keresnek
itt az éjszakában.

„Ama názáreti Jézust!”
- felelték egyszerre.
„Én vagyok az!” – Nem készültek
ily nyílt feleletre.
Ők ijedtek meg hirtelen,
s hátraestek nyomban:
Isten szavát fedezték fel
eme néhány szóban.
Ujabb kérdés… új vallomás…
Jézus meg nem riad,
sőt, kéri: „Bocsássátok el
tanítványaimat!”

Őt fogták el csak, de ekkor
előugrott Péter,
kirántotta kardját, s vágta
akit elért éppen.
Málkus kapott a füléhez,
a főpap szolgája,
de már nem találta helyén,
mert Péter levágta.

Ámde Urunk ellenezte 
ezt a harci módot.
Mindnyájan megtanulhatnánk,
amit akkor mondott:

„Gyilkos fegyver nem hoz békét,
csak sebet, meg halált.
Péter, ember! Tedd örökre
hűvelyébe szablyád!”

Balog Miklós, 1970    (Kévéim c. kötetből.)

Jézus a főtancsá előtt
s Péter tagadása

Jn 18,12-27

Annás már idősebb volt,
s noha így ravaszabb,
veje, Kajafás lett
utána a főpap.

Ő mondta korábban 
Jézusról ez Igét:
„Jobb ha egy vész el csak,
mintha az egész nép…”

*
Annáshzo vezdetik 
hát előbb Urunkat
megkötözve (Ő így
viselte sorsunkat.)
simong és az Úrnak 
egy más tanítványa
követi a Mestert
a pap udvarában.

Péter előbb kívül 
áll meg az ajtónál,
de beengedteti 
a másik tanítvány
az ajtó-őrzővel,
ki mindjárt rákérdez:
„Nem a Názáreti 
Tanítványa itt ez?”

Péter letagadja, 
majd a tűzhöz oson,
mely a hideg miatt 
égett az udvaron.

*

Annás közben Jézus 
vallomását várja:
mi a tanítása? 
Ki a tanítványa?
De Ő ezt feleli:
„Nyiltan szóltam néktek
a zsinagógákban. 
Kérdezd meg a népet!”

„Így szólsz a főpaphoz?” –
s fűtve a gonosztól
arcul vágja Jézust
egy papi poroszló.
Jézus érvel: „Hogyha
gonoszul feleltem,
bizonyítsd be, másképp
mi jogon ütsz engem?

Annás nem tud tovább 
sem szólni, sem tűrni:
Jézust megkötözve
Kajafáshoz köldi.
*
Péter a tűznél áll,
mégis majdnem megfagy,
ott is ráolvassák: 
„Te is tanítvány vagy!”

Megint tagad szegény, 
de Málkus rokona
ráismer a tűznél, 
és ő is azt mondja:
„Te is vele voltál 
az éjjel a kertben!”
S megszólal a kakas 
épp abban a percben…

Balog Miklós, 1970
(Kévéim c. kötetből)

                Az utolsó este 

Nagycsütörtök este 
az Olajfák hegyén
Esedezetett Jézus 
földi útja végén.
Félrevonult kissé, 
térdeire rogyott,
Amíg az Atyához 
buzgón imádkozott.

Tanítványi várták, 
de elszenderedtek,
Késő volt az idő, 
beesteledett.
Nem bírtak vigyázni, 
nem bírtak fent lenni,
Bár tudták, hogy Jézust 
halálra keresik.

Vért izzadott Jézus, 
amíg imádkozott,
Nagypéntek előtt 
gyötrődve vívódott.
Elfogadta békén
Atyja akaratát,
Előtte így mélyen 
megalázta magát.

Hogy a világ bűnét 
magára felvegye.
A keserű pohárt 
mind kiürítette.
                              Vajdai Nagy Zita,2014.04.17.

Pákolitz István:

Getszemáné

Hát jól kiválasztotta őket, az biztos!

Alig kődobásnyira
javában aludt mind a három.

Pedig csak azt kérte,
Hogy egy órányit virrasztanának vele.

Valamicske bort is ittak,
attól nehezedett el a szemük?

Az a kődobásnyi távolság mérhetetlen.

Mérhetetlen,
Mert nem az Isten Fia,
                  az Ember volt,
végtelenül elhagyatva!
Az Ember,
aki vérrel verejtékezett
az előre megélt szenvedésben!

S mégis, maradt annyi ereje,
hogy mentegesse az álomszuszékok
gyarlóságát:
„A lélek ugyan kész,
de a test erőtelen”.

A lélek is csak arra volt kész,
hogy futni segítsen
az erőtlen lábnak.
Új aranyhárfa c. kötetből, 156. old.

Dsida Jenő
Nagycsütörtökön
A szél suhogva borzong
az olajfa-lombokon.
A kanyargós úton, által az erdőn
tömöttsorú fáklyások jönnek.
Testemet ételül adtam,
véremet italul adtam,
könnyel mostam meg lábaitokat;
Mégis egyedül maradtam.
Hajnal-derengés borzong
a sötét lombokon.
Judás után, által az erdőn
sátánarcú fáklyások jönnek.
Testvéreim, tanítványaim!
Égignyúló kemény kereszten
holnap megölnek engem!
És ti alusztok, mélyen alusztok!
1929